Németh Ákos

Apám kertje

— részlet —

Spiró György utószavával

KALLIGRAM

Copyright © Németh Ákos, 2022
ISBN 978 963 468 345 2

Beszélgetések anyáról

Amitől legjobban félt, az mégis az este volt. Sosem aludt, várta az öregasszonyt, aki valamikor későn, nagyon-nagyon későn, mindenesetre jóval túl a gyerekaltatás szokott óráin, inkább az öregek parttalan napirendje szerint, az éjjel közepén megérkezett, a szobájába lépett, és fürdőköpenybe burkolt nehéz test az ágya szélére zöttyent.

– Alszol, igaz? Csak aludj. Álmodj szépeket, kis szörnyeteg.

Szörnyeteg, kis vérszívó, mondta, és még, miután soká nézte a kislányt, ezt is:

– Holnap öcsikéért megyünk. Megyünk, és hazahozzuk őt.

A falon kép lógott szép keretben, plakátméretű kép, a gyerekággyal szemben, szép fiatal nőt ábrázolt, a nő nevet, a kezében pohár. Láthatóan pillanatkép, ügyes nagyítás kivágva egy társaság alkalmi felvételéből. A képen többen lehettek valaha, vállak látszanak, egy kéz is, de ma már csak a nő. Hogy került ebbe a társaságba, mi van a poharában, és miért nevet, ma már talány. A kislány sokat gondolkodik erről.

– Anya, gondolja, és hogy: megöltem. Anya. Szörny vagyok, szörnyeteg.

– Nézd ezt a képet, nézd meg, mondja az öregasszony – igaz, milyen szép? Élhetne még. Nekem maradtál, és szívod a véremet. – Ezt mondja az öregasszony az unokájának az éjszaka közepén, minden éjszaka közepén.

Az öregasszony nézi a kislány arcát, ahogy az a képet nézi a derengő fényben, ami a kinti neonreklámokról idáig verődik.

– Hát csak nézd. Aztán aludj. Szép álmokat.

A kislány ötéves, nem jár óvodába, a nagyanyja neveli, itthon neveli.

Nem viseli el a gyerekeket, mondja a nagyanyja, csak otthon szeret. Csak otthon. Már utána járt, hogy iskolába se kelljen, legalább egy darabig, minél tovább, magántanuló lesz, majd ő tanítja itt. A gyászra tekintettel. Engedni fogják, nyilván, még szép, a gyámhivatal, örülnek, hogy ilyen szépen neveli.

Eddig is örültek.

A konyhában is van egy kép, az anyát fiatalabb korában ábrázolja, mikor ő még nem is élt.

– Addig volt jó neki, ezt mondja nagyanya.

Nagyon szép. Anya minden képen nagyon szép. A kép előtt néha gyertya is ég, ünnepkor és vasárnap. Máskor nem, de akkor ég.

A nagymamához nem járnak vendégek. A nagyanya olykor eljár, boltba, patikába, akkor őt bezárja.

Anya megígérte neki, hogy saját telefont kap, de hát ez azelőtt volt, hogy ő anyát tönkretette, tönkre teljesen. – Mi az a tönk? – ezen is sokat gondolkodik, a nagyanyának ezen a szaván.

A nagyanya pedig lelakatolja a telefonját, pici lakatkával. Régimódi telefonja van, tárcsázós, nagyon régimódi, azért is lehet így lelakatolni.

– Ne játssz vele. Azért lakatolom le, mert nem játék, hogy nehogy játssz vele.

A kislány tudja, hogy ilyen telefonok ma már nincsenek, hogy ez egy múzeum. Anya mondta ezt, valahányszor itt járt: ez egy múzeum, egy valóságos időutazás. És nevetett.

Gyakran nevetett.

Mindenre emlékszik a kislány, mindenre, amit anya valaha tett, vagy mondott.

De újabban nem emlékszik mégse mindenre. Nem emlékszik az arcára világosan, csak, mintha távolról látná, valahogy távolról. Mintha film lenne, valami film. Csak úgy emlékszik rá, ahogy a fotókon van. Erre nem akar gondolni, erőlködik, hogy ne csak úgy.

A nagyanyától pedig mindig félt. Azelőtt is.

Anya néha itt hagyta, ha ügyei voltak, meg dolgai. Meg sokáig dolgozott.

A nagyanya sose jött hozzájuk, ő lett mindig idehozva. A nagyanya nem mozdul ki innét, csak boltba és patikába. Sose jött hozzájuk, az ő otthonukba, ahol ő lakott, meg anya.

Az az ő igazi otthona.

De már nincs meg, a nagyanya eladta, és mindent felszámolt.

– Felszámoltam mindent, ezt mondta egy nap.

Hallgattak, erre nem volt mit mondani, meg nem is azért lett mondva.

– És a játékaim? – kérdezte a kislány egy idő után, mert ez eszébe jutott.

– Mondtam, felszámoltam mindent.

A kislány próbálta elképzelni, ahogy felszámolják a játékait.

– Új játékokat kapsz. Nem akarom, hogy az jusson eszedbe, ami már nem jön vissza. Jót akarok, egyszer meg fogod értetni. Egyszer még hálás leszel.

Gyakran hallotta anya hangját, ezután még hosszan-hosszan, elég volt erősen becsuknia a szemét. De ma már nem hallja. Erőlködik, hogy hallja a hangját.

Van egy kis videó, ez anya fényképezőgépén van, ami a nagyanya szekrényében rejtőzik, csak akkor veheti elő, ha a nagyanya nincs itthon. Ha boltban van, vagy patikában. A videón anya nem látszik, csak valakik látszanak, akiket nem ismer. Nyilván anya csinálta a felvételt. De anya hangja hallható, egyszer azt mondja, hogy – Sok szerencsét, ezt mondja. És nevet.

Mindenki nevet, sajnos, ránevetnek anya nevetésére, ami így nem annyira hallható. De azért egy kicsit.

Ha ezt hallgatja, a kislány sír, azon sír, ahogy anya nevet. Nem érti, min nevet, de anya gyakran nevetett, ok nélkül is nevetett, nevetett csak úgy. Hogy a dolgai jól mennek. Hogy ilyen szép kislánya van, és feldobta a levegőbe, bár ez régebben volt. – Mikor még kicsi voltál, el tudtalak kapni, de már nagy vagy, az én szép nagylányom.

– Már nagy vagyok, mondja, és elcsomagolja a gépet gyorsan, mert hallja, hogy a nagyanyja zihálva a kulcs után kotorászik, és mindjárt belép.

Ha megérkezik, ha mondjuk a piacról érkezik nagyanya, a borsót válogatják, kifejtik a hüvelyéből, együtt ülnek a konyhaasztalnál, és némán fejtenek. A nagyanya alig néz a tálba, a gyereket nézi, a kislány nem emeli fel e fejét, de érzi a kék pillantást, mindig érzi.

– Mit csináltál, te lány, míg nem voltam itthon, mit csináltál?

– Játszottam.

Hallgatnak, peregnek a borsószemek.

Néha zenét kapcsol nagyanya, a régi rádión szól a zene, a hírek nem érdeklik, ha beszélnek, kikapcsolja. Máskor már be se, mert minek. Ezt mondja, mert minek, csak az a sok szörnyűség, minek hallani.

De a legrosszabb, ha be sem kapcsolja, hallgatni sem akar. Ilyenkor ezt mondja:

– Beszélgessünk anyádról. Beszélgessünk, hogy el ne felejtsd.

És akkor vannak ezek a beszélgetések anyáról.

Ami azt jelenti, hogy nagyanya beszél, a kislány hallgatja.

Ezek nagyon rosszak, ezek a beszélgetések, de a lány sose sír, csak utána sír, ha már egyedül van, a szobájában egyedül. És nézi a képet a falon. A dologra gondol, amit ő csinált.

Másnap ablakot pucolnak. A lány sose gondolta volna, hogy az ablakok attól tiszták, hogy tisztítják őket. Anya idejében nem gondolt ilyesmire, de anya ideje elmúlt. Most a nagyanya ideje van, és egy nap nagyanya így szólt: – Gyere.

Sose emeli fel a hangját, ha őt hívja, és sose mondja, miért jöjjön. Anya mindig elmondta, mit miért csinálnak, és vele lehetett feleselni. Nagyanyának még sose mert ellent mondani, igazából eszébe sem jutott. Ha nagyanya azt mondja: gyere, ő leteszi a játékát, és megy. És akkor kiderül, miért. Most éppen ablakot tisztítanak. Anya idejében hogy lehetett? Most erre gondol közben.

Anya sose csinált ilyesmit. Talán valaki más csinálta, de ki? Akkoriban nem figyelt ilyesmire.

Meg egyáltalában, anyára gondol. Arra gondol, hogy hátha mindez csak álom, csak álmodja, ami most van, amit a nagyanya mond, amikor anyáról beszélget, amikor azt mondja, beszélgessünk anyádról. Nagyanya nem hazudik, sose hazudik, de hátha… hátha téved. Hátha tévedés az egész, vagy álom, ami van.

És akkor megint nevetnek, együtt nevetnek, anya és lánya, ahogy a telefonon is. És akkor majd letörlik a felvételt anya telefonjáról, amin anya nevet, és felvesznek egy sokkal jobb nevetést.

– Ne sírj – förmed rá a nagyanyja. És hozz új vizet.

Sírva hoz új vizet, nem veszi észre, hogy sír, nagyanya nem szól. Némán mossák az ablakot.

– Most a másikat. – így nagyanya. Az ablakokat bajos különben kinyitni, be vannak ragadva, a gitt pereg belőlük, egyik ablaktábla repedt is, ezzel különösen óvatosan kell bánni.

Már két éve bánik velük óvatosan. Most ötéves. Már tényleg nagylány. Anya nagylánya.

– Ma megyünk, meglátogatjuk öcsikét. – A kislány arra gondol, öcsikén nincs sok látnivaló, csak fekszik, és undorító. Emlékszik még anya pocakjára, hogyan hallgatta benne öcsikét, mikor a kislány fejét anya nevetve a hasához szorította, akkor öcsike még nem volt undorító, nem folyt a nyála, és a feje se volt olyan.

De akkor volt az a dolog, hogy ő nem vigyázott magára, erről nagyanya gyakran beszélget vele. Hát igen, nem vigyázott. Ez tény. Gyakran gondolkodik, hogy tudott volna jobban vigyázni, biztos nem figyelt eléggé. Nem vett sapkát. Vagy ráköhögött anya hasára, talán. Nem tud emlékezni.

Akkor mindenki nagyon beteg lett.

Hát anya a legbetegebb. Először ápolta őt, a kislányt, aztán nagyon beteg lett anya, csak feküdt anya a nagy pocakjával, benne öcsike, aki még nem volt olyan, ő meg a másik szobában feküdt, mind csak feküdtek, és anya nagyon zihált, ezt hallgatta odaátról, aztán mind kórházba kerültek, máshová persze, mert anya felnőtt, ő meg gyerek.

Azt se tudta akkor, hogy ezt kórháznak hívják.

Aztán meggyógyult. Üldögélt a kórház teraszán, várta, hogy elvigyék. Várta, hogy anya érte jöjjön. Szép tavasz volt, valami kisfiúval játszott, aki elment, aztán egy másik kisfiúval, az is elment, meg egy kislánnyal is, sokat játszott, sokáig nem jött senki se érte.

És mikor jöttek, akkor is csak a nagyanya jött, és így szólt. – Már egészséges vagy, holnap megyünk a temetésre.

– És anya? kérdezte. Akkor még kérdezett, azok még ilyen anyás idők voltak neki, holott már nem voltak anyás idők, csak ő ezt nem tudta még.

– És anya, ott lesz? kérdezte ezért megint. De nagyanya csak ránézett, és egy szót se szólt.

– Sokan jönnek, csak apád nem. Jobb is – mondta mégis.

– És anya?

– Hallgass. Mindent megtudsz, ha itt az ideje.

Apjára is próbál gondolni, de apja egy rohadék, ezt tudja, még anyától tudja, a férfiak mind rohadékok.

Megpróbálja elképzelni, milyen egy rohadék.

Nehéz, mert apáról nincs kép, sose volt, nem is emlékszik rá.

Sose látta.

Apáról a nagyanya se beszél, csak összeszorítja a száját, ha szóba jön.

Most hát öltöznek, mert látogatóba mennek. Nem, mintha öcsikének nem lenne mindegy. A kislány utálja a szép ruhát, utálja a látogatást, és utálja öcsikét, de nem mond semmit, csak szedi a lábát.

Anyával sose sietett, csak kényeskedett, mikor anya a haját fésülte, nyafogott, és kényeskedett. Mikor a nagyanya először fésülte a haját, ezt mondta – Nekem ne kényeskedj. Ez itt nem lesz. – és azóta nem kényeskedik. Azóta hallgat, ha a haját fésülik. Sokat hallgat egyébként, mostanában szeret hallgatni, hallgatni jó.

Régen odaszaladt más gyerekekhez az utcán, de nagyanya rászól – Az utcán nem szaladunk, és a másik anyukáktól bocsánatot kért, mert ő odaszaladt, és akkor világossá lett számára, hogy odaszaladni nem szép.

Hát most csak fogja a nagyanya kezét, és hallgat, nem szalad.

Csak gondolkozik.

Felveszi a fehér blúzt, a sötét szoknyát, pedig tudja, hogy nevetséges, meg öcsikének amúgy is mindegy, öcsikének csak a nyála folyik, és nézi a plafont, és nyöszörög. Még mozogni se tud. Hát az biztos, hogy öcsike nem szalad sehova.

Ő beteg volt, aztán öcsi is beteg lett, anya pocakjában. A betegség neve…

Nem jut eszébe sehogy. Valahogy az állatokkal kapcsolatos, kisnyuszi, vagy kiskutya… valami ilyesmi.

Anya gyógyszert evett. Anya meghalt. Ez butaság, ennek semmi értelme.

A gyógyszertől meggyógyulunk.

A nagyanya mondta egyszer, valami öreg néninek mondta a gyógyszertárban, és nagyon sóhajtozott:

– Mindig a nadrágok után szaladt. Végre talált valakit, lett valakije, de a fiúcska beteg lett. Bárányhimlőtől fogyatékos, így született, ilyennek. A férfi meg persze lelépett. Hát már csak ahogy a férfiak szoktak. Az én angyalom meg belebolondult egészen, és begyógyszerezett. A kettő meg itt maradt rám, ez a kettő gyerek. Szívják a vérem. – Bárány, ez az. A bárányos betegség. Ezt kapta el anya, ezt kapta el öcsike, a bárányosat. Ettől folyik öcsike nyála, és ettől olyan. Ezt kapták tőlem el.

Kék csat van a hajában, anya tette a hajába, mikor a kórházba mentek, taxival mentek, lázasak voltak mind a ketten, de a csatra emlékszik, anyáé különben. Nagyanya még nem vette észre, a fésülésnél kiveszi, és titkon a markába szorítja.

– Ma hazahozzuk öcsikét, haza az intézetből. Legalább lesz egy játszópajtásod, – szól a nagyanya, és szorítja a kezét, ahogy a villamost várják. – Minek, gondolja a kislány undorral, de nem szól semmit – öcsike egy hernyó, csak fekszik egész nap, és maga alá csinál, fúj. – de semmit se mond, csak hallgat.

– Te fogod gondozni, a gondját viselni, a szerető nagytestvére leszel.

– De hát mit lehet rajta szeretni?

– Szeretni kell, és kész. Erről ne halljak többet.

Betegszállító viszi őket hazáig, öcsike a kocsi mennyezetét nézi, és nyöszörög, a nyála folyik, undorító. A kislány titkon figyeli. Otthon a kiságyba teszik.

– Mesélj neki.

– Mit meséljek, nem tudok mesét.

– Valami szépet. A szépet ő is szereti.

– De hát semmit se ért.

– Kinn hallgatom én is, a konyhában leszek, az ajtót nyitva hagyjuk.

Ülj ide, és mesélj a fejedből egy szép mesét.

Öcsike a mennyezetet nézi, a szeme kék, mint anyáé, pont mint anyáé. Folyik a nyála, nyöszörög. A kislány mesél, hercegnőkről mesél, aztán elakad. Hallgatnak, nagyanya kint, ő bent, aztán kulcscsörgés, nagyanya elmegy.

Egyedül vannak, öcsike és a kicsi nővér.

A kislány mesél: anyáról mesél, akit öcsike sohase láthatott. Hosszan mesél, nagyon szépen mesél, a telefont is megmutatja, ahol anya nevet.

– Hallod? Anya nevet.

Öcsike a mennyezetet nézi, nyöszörög.

– Ne nyöszörögj, te dög.

Öcsike, a hálátlan, nyöszörög, a kis nővére nézi. Hallgat. A párnát öcsike arcába nyomja, rá is fekszik, sokáig-sokáig, öcsike nyöszörög, öcsike hallgat.

Elveszi a párnát. Nézi öcsikét.

Csend.

Zörög a kulcs a zárban, a nagyanya hazatért.

– Este van. Fürdés, hajmosás. Előbb öcsi, aztán te.

– Alszik.

– Akkor felébresztjük.

– Nagyon alszik.

– Akkor előbb te, aztán öcsi.

A kádban lopva kiveszi a csatot a hajából, a markába szorítja.

A nagyanya öcsit még nem vette észre, még nem járt a szobában, még be se ment, de most nem erre gondol, szorítja a csatot, nagyanya bütykös kezével dörgöli a haját, csíp a sampon, de nem szól, mert nem erre gondol.

Anyára gondol.

Bent öcsike hallgat, ő hallja, ahogy hallgat. – Talán most már ő is anyára gondol, töpreng a kislány. De jó neki.

Irén utazásai

K. Irén, hazatérve Auschwitz-Birkenauból, bárha nem azonnal, tanítónőként helyezkedett el.

Az elhelyezkedésre, tanítói diplomája leporolására a korai hatvanas évek konszolidált légkörében jutott, évtizedes fordítói munka után. Több nyelvet beszélt, ez szerencse, mert fordítani németből nem volt hajlandó.

Nem, és pont.

Nem volt tanítói gyakorlata, ezt azonban új munkahelyén, helyesen, nem rótták fel neki. Diplomája volt, gyakorlata nem, ilyen az élet, foglalta össze a tudnivalókat Tamás, az iskolaigazgató az új kolléga tantestületi bemutatásakor. Tamás, Irén új főnöke fiatalabb volt valamivel Irénnél, de már kopaszodott, és, mint afféle korpulens ember, izzadásra volt hajlamos. Irént azonban nem zavarták az illatok.

– És szépen énekel! Márhogy az új kolleganő, szépen énekel – jutott még eszébe Tamásnak – Így talán a karvezetés kérdése is megoldódik. Vállalja, Irén?

Irén így tehát kart vezetett, ahol a kamaszokat inkább a korai pubertás hevítette, mint a kottaismeret, a lányok beiratkoztak, mert a délutánonkénti elfoglaltság a karvezetőnő felügyelete alatt, aki mindig unatkozni látszott, mégis izgalmasabbnak ígérkezett, mint a leckeírás a napköziben, ahol Lenin-kép volt a falon, és csendben kellett lenni, és napközis tanárok híres rohadékok voltak, a fiúk, nos a fiúk meg beiratkoztak, mert hát beiratkoztak a lányok.

Énekelni kevesen tudtak, kottát olvasni még annyian se. Ez Irént nem zavarta. Tanított a keveseknek, akiket ez érdekelt. A többiek eleinte kedvükre ökörködtek, majd, apránként, akiket zavartak a kantáták, és unalmas volt a kottaállvány cipelése, vagy úgy találták, itt mégse jók a nők, elmaradtak.

Inkább cigiztek odakinn, a folyóparton. A kisvárosnak emlékezetesen hangulatos folyópartja volt, a sétánya szép, a korzója híres.

Irénéknek is ezen a korzón volt a rövidárujuk valaha. Hát az rég volt. Egy másik életben.

A sétányon cigiző kamaszok beíratták az ellenőrzőjükbe, hogy „énekkari próba miatt” nem vesznek részt a délutáni foglalkozásokon, ezt Irén engedelmesen aláírta, így béke volt.

Irén szerette a békét, a béke jó.

Az énekkarban pedig lassan, de nem váratlanul megtörtént a csoda. Márhogy: megszületett az énekkar. Ez, évtizedes vergődés után, csodaszámba ment valóban. És Irén is magára talált valahogy, és minthogy betöltötte a negyvenet, a férfiakról eddigre rég lemondott, és a kar lett az élete, a karének.

A férfiak ugyanis nem jutottak dűlőre vele, hiába csapta neki a szelet a könyvtáros Feri (hát inkább már bácsi), a postásgyerek Jóska (még kölyök leginkább, ebbe az iskolába járt ő is, de szerencsére még Irén előtt), meg bárki. Ő nem is vette észre, hogy most neki a szél csapva van. Mondták a vicceket neki hiába, a jobbnál jobbakat, Irén nem nevetett. Ez lehervasztja a férfiembert, ha mondja a jobbnál jobb vicceket, és nincs nevetve. Ha nincs siker. Irén meghallgatta a vicceket, a jobbnál jobbakat, és nem szólt, így aztán a Feri bácsi is lassan elmaradt, meg a Jóska gyerek is, bár ő csak sokára.

De az énekkar! Szárnyalt a kar, öröm volt hallgatni és öröm volt nézni. A vörös nyakkendősök!

Nézték is sokan, egyre többen, lassanként elhíresült, a városi Schönherz Zoltán Általános Iskola büszkesége lett, és szemefénye, mondhatni egyedüli büszkesége, miután a kézilabdaedző elvált, és piálni kezdett, a csapata meg szerteszéledt, és jórészt a folyóparti cigizőkhöz csapódott.

A kézilabdaedző is megért egy misét különben, Irén tudott volna mesélni, de inkább hallgatott.

Bár ez nem mesélt favicceket, viszont sírt, szinte mindig sírt, női vállon sírt („Érti ezt maga, Irén, érti? Velem tette ezt, velem, aki pedig!”).

Irén jól tudott hallgatni, szeretett is hallgatni, viszont ez unalmas volt, unalmasabb még a rossz vicceknél is, és rosszabb annál, ahogy a mellét nézte a Feri bácsi, meg a Jóska gyerek, akik nem tudták persze, hogy a mellét nézik, bármelyik megesküdött volna rá, hogy Irén szemébe nézett végig („Abba a szép kék szemébe, Irénkém, illetve Irén néni”, stb, stb.), pedig nem, pedig dehogy, hanem hát a mellét, valljuk be.

Na, de az énekkar! Fehér blúzban, illetőleg ingben, az iskola jelvényével, és vörös nyakkendővel!

Irén is hordta a vörös nyakkendőt, és ha már igen, igyekezett ehhez öltözni, ami igazán nem is volt nehéz, a vörös nagyon jó komplementer szín, mondta apuka még a rövidáruban a hölgyvevőknek mindig. Irén akkor még gyerek volt persze, és Irike, sőt Ica, apukának Baba, amíg volt apuka, de apuka csak Birkenauig volt, onnan már nem Baba.

De ezen nem gondolkodik Irén, hanem Prokofjeven gondolkodik, meg Schuberten is, Schumann, ilyesmik, ja hát persze Kodály, újabban, (de ez merész!) Bartók is eszébe jut, de hát ez nagyon merész még, bár egyszer élünk.

És kezdtek jönni a meghívások. Fellépés itt, fellépés ott, egy megyeházi március 15., egy felszabadulás, de aztán: fesztiválok, sőt, fesztiváldíjak, na, nem aranyak, de egy zsűri különdicséret, vagy egy harmadik díj megosztva is leesett. A legjobb az volt, hogy a megyeszékhely gimnáziumába is meghívták, ahol pedig működött saját énekkar, ez azért jó volt, ez elégtétel volt, hogy vitte valamire, no lám.

És akkor, a külföldi meghívás! Az első a baráti Csehszlovákiába, illetve egy magyar városkába, aztán a többi. Irén ott állt kórusa előtt, és szárnyalt a hangok hátán, vörös nyakkendőben, fehér blúzban, és bár ugyan a hallgatóság zene iránt kevésbé fogékony tagjai a karvezetőnő mellét is szemügyre vették, de Irént ez mit se zavarta.

Boldog volt, életében talán először.

Ekkor ütött be a baj. Hát, ez a német meghívás. Egy NDK-városba szólt, ahol szép a táj, és a zenei kultúra is magas.

Ekkor Irén megmakacsolta magát.

Nem.

– De kolleganő! A kolleganő beszél németül, jól beszél, sőt, kiválóan. És ez egy testvérvárosi kapcsolat kezdete, a megyének nagyon fontos. És mi vagyunk a fő attrakció! Márhogy Irén. Márhogy az énekkar. – Tamásról szakadt a veríték. Mit mondjon még? Hogy győzzem meg ezt az ostoba vénkisasszonyt? Hát így: – És ezt egyébként se teheti velünk!

– Már mért nem?

– Na jó, nem velünk nem, hanem a fiaival nem. Bíznak magában!

– Tamás, vegye le ezt a pulóvert, ki fog izzadni.

– Irén, akár le is térdelek! Térdeljek le, Irén? Hát térdeljek? Hát igen? Hát tessék.

– Kelljen fel Tamás.

– Mit nekem nadrág, Irén, mit nekem parketta, Irén, én magához könyörgök!

Hát így esett a dolog.

A kar utazott, Irén utazott.

Németország hideg volt és borús, a vonatút, mintha álmodná, Irén nem látott, nem hallott, a pokolba repítették a lidérces emlékei, az első német szavak.

Az állomáson már várták őket, pionírnyakkendős keletnémetek, kamaszok és nagyok.

És Irén fordított, szívélyesség és barátság és nagyszerű alkalom. Isten hozott és testvéri és szolidáris.

A szállás remek volt, a fellépés királyi, a vacsora káposztás virsli.

És nézte az ő fiait és lányait, nézte a kis árulókat.

Nézte, ahogy vihognak a lányok, ahogy hajukat a pattanásaikra fésülik gyorsan a fiúk, nézte, ahogy címet cserélnek.

A harmadik nap virradt rá a rohadt ég alatt. Egy égbolt se szül ilyen fekete felhőket, gondolta magában.

A sokadik kisváros színháztermében voltak fellépés után, a sokadik díszteremben, a sokadik pohárköszöntő fordításán is túlesett. A színpad mögé szökött a társaságtól.

Havazásra áll, így mondtuk akkor.

Azon kapta magát, hogy németül gondolkodik.

Elfordult a takarásra nyíló ablakból, és egy lányt vett észre, egyet a „fiai” közül, ahogy Tamás igazgató mondta volna, aki különben odakinn izzadt, egy pohár pezsgővel (szovjet!) a kezében, és oroszul magyarázott. Nem tudott oroszul, de magyarázni tudott, meg aztán a sokadik pezsgő után már mind tudunk oroszul, nem így van?

A lány, aki se szép nem volt, se semmi más módon nem tűnt ki a többiek közül, a hangjával aztán végképp nem, egy fiúval csókolózott a takarásban, a félhomályban, ahová egy sor gigászi műanyag díszletet szorítottak. Megismerte a fiút, egy helyi német volt, akit első naptól a kíséretükbe rendeltek, és igencsak szenvedélyesnek bizonyult, a lányt egy óriásdíszletnek döntötte, a díszlet megfeszült.

Irén nem tudta róluk levenni a tekintetét.

Az óriás habszivacs sarló-kalapács eddig bírta a szenvedélyt, dübörögve eldőlt.

Nem volt a félhomályban hármukon kívül senki.

A lány szedte össze magát elsőnek, és észrevette Irént, és zavarában arról locsogott, hogy gyakorolja a fiúval a németet, és erősen töprengett, mennyit láthatott a tanárnő. Azt remélte, hogy Irén csak a zajra került elő.

– Megjavítjuk, ha eltört – fogadkozott lány, és gyorsan megigazította a blúzát.

– Nincs baja.

– Feljelenti a lányt? – kérdezte a német fiú.

– Úristen, miért jelenteném fel?

– Mit mondott a Heinrich? – kérdezte a lány Irént.

– Hogy állítsuk fel.

Erőlködtek, de sikerült. A sarló állt, a kalapács állt.

– Letört a hegye – mondta szomorúan a fiú.

– Mit mond? – kérdezte a lány.

– Hogy letört a hegye – így Irén.

– Hogy mondják magyarul, hogy ne félj?

Irén elmondta Heinrichnek, aki figyelmesen hallgatta, majd elismételte a lánynak.

– Miért ne féljek?

– Elmondaná neki, hogy ne féljen? Csak akkor fogják észrevenni, mikor ők már elutaztak, kérte a német kölyök.

Irén ekkor unta meg a tolmácsolást.

– Most megyek, mondta előbb németül, majd magyarul. – Érezzétek jól magatokat.

– Még csak azt, még csak azt, tanárnő, hogy a nyáron táborba megyünk… Lefordítja neki? És hogy jöjjön el, biztos el lehet intézni.

– Ennyit te is tudsz németül.

Elmenőben hallgatta a lány nyökögését, és automatikusan javította.

– Das Lager, Hajnikám, a tábor semleges.

– Wir fahren im Sommer das Lager. Komm mit uns!

– Ins Lager. A táborba utazunk. Hová? A táborba utazunk.

– Igen, tanárnő. Bocsánat, tanárnő.

Irén becsukta a hatalmas ablakot, mert a havas eső az arcába vert, bár tapasztalatból tudta, hogy ezt órák hosszan képes elviselni.

– Nem haragszom – mondta, és nem gondolt semmire.

Apám táviratot kap

– Valami tévedés lehet – mondta apám, és a táviratot gyűrögette, amit a kórházból kapott. – Ez nyilván tévedés.

Reggel volt, a szekrénynél öltözött éppen. Láttam, hogy teljesen össze van zavarodva.

– Mindjárt telefonálok, és kiderül, mondta, de nem indult el mindjárt telefonálni. Tanácstalan volt, és én, aki a gyereke voltam, gyűlöltem, hogy olyan tanácstalan.

– Meghalt, ezt írják – mondta –, nyilván tévedés. – Sírt.

Gyűlöltem, hogy sír. Mért ő sír? – gondoltam, az én anyám. Én nem sírtam. Apám végre elment, telefonált.

Egy könyvet olvastam, reggeli közben, iskola előtt. Erőlködtem, hogy olvassak.

Nem akartam arra gondolni, amit apám mondott, ezért a nagyanyámra gondoltam, akit nem szerettünk, aki hidegen rám förmedt pár napja, mikor a család a kórházba indult látogatóba.

– Nincs kitisztítva a cipőd – ezt mondta egy hete, kommentár nélkül. Hideg és szeretet nélküli nő volt a nagyanyám, apám anyja, ő élt még velünk. Anyám félt tőle.

– Így nem lehet a kórházba menni, ilyen cipőben – mondta fagyosan.

– Mért ne lehetne, hiszen csak anyámhoz megyünk.

Igyekeztem dühös lenni rá, igyekeztem erre gondolni, miközben apám telefonált, miközben a végtelenül ostoba könyvet olvastam, miközben a húgom is olvasott, és egyikünk sem emelte fel a fejét. Tudtam, hogy ő se olvas.

Ilyen se volt azelőtt, olvasni reggeli közben. A kutya se törődött velünk. Hallgattuk, ahogy apánk nagyanyánknak mond valamit odakinn, hallgattuk, ahogy elmegy, hallgattuk, ahogy az óra tiktakol a falon.

Aznap is elmentünk iskolába, persze, ahol semmit sem mondtam. Az osztálytársaim hetek múlva a tanárainktól tudták meg, hogy meghalt anyám.

Egy pusztaság közepébe kerültem, ahová nem hallatszottak el a hangok. Jártam iskolába, nem beszéltem senkivel. Meghalt, meghalt. Világosan láttam, hogy elárult, hogy becsapott. Nem tudtam, hogy a húgom mit gondol erről, vagy mit gondol apám. Engem hagyott el, engem egyedül.

Elitiskolába jártam, amely büszke volt a nyelvoktatására. Mi franciát tanultunk. Aznapi témánk a család, otthoni élet, barátok, a tanárnő sorban kérdezett.

– Ügyeljetek az igeidőkre – mondta. – Neked mivel foglalkoznak a szüleid? – láthatóan nem tudott semmit rólam.

– Apám banktisztviselő, anyám halott, mondtam.

– Halott, az nőnemben van – válaszolta dermedten, és kijavított.

Egy pusztaságban jártam, magányosan, csillogó cipőben.

Spiró György
Németh Ákos prózája

Prózát is, drámát is azzal az ambícióval ír az ember, hogy a befogadó emlékezetébe alakokat, helyzeteket, képeket bevéssen. Lehet persze mentségeket keresni, mondván, hogy a régimódi cselekményszövés és a hagyományos emberábrázolás elavult, és helyettük az irodalomnak ez vagy az a feladata, de hát az az évezredes tapasztalat, hogy a bevésés leghatásosabb eszközeit huzamosan nem érdemes mellőzni.

Németh Ákos látja, amit ír, és hallja, amit a szereplői mondanak, következésképpen az olvasó is látja és hallja. Ebben a kötetben tárcanovellák és kisregény terjedelmű elbeszélések is vannak; az alakok a kortársaink, a kevés szóval, de láttatóan felvillantott színhelyek pedig ismerősek. A forma mintha hagyományos lenne: a rövid írások is, a hosszabbak is cselekményesek, némelyikük poénnal zárul. Mégsem halljuk régi írók hangját, mégsem idéződnek fel máshonnét ismerős alakok. Napokkal és hetekkel később is felmerülnek a képek, és mindegyikhez sajátos hangulat fűződik. Sem az egymással recepteket cserélő prostituáltakat, sem a hajdani nőideál kései, otromba tréfáját, sem a kisregény lidérces kietlenségét nem tudom kiverni a fejemből.

Semmi sem utal arra, hogy Németh Ákos évtizedeken át darabokat írt. Epikus ívük van a történeteinek, akár rövidek, akár hosszúak, és a takarékos, mégsem szerzői utasításnak tűnő helyszínleírások biztos kezű, született prózaíróra vallanak, írásait nem véletlenül válogatták be a Körkép egymást követő antológiáiba, és közli folyamatosan az ÉS és a Mozgó Világ. Beszéltetni jól tud, de hát ez sem kizárólag a drámaírók tulajdonsága. Keresem a kötetben a Müller táncosai sajátos világát, a kilencvenes évek elején ez volt az a drámája, amelyre felfigyeltem, és nem találom; keresem az ismereteim szerint eddigi utolsó darab, a Tél költői világát, azt sem lelem. A novellák sem csengenek össze, nem ismétlődnek a motívumok, az alakok: mindnek külön világa van, mindnek más a története. De olyan általam ismert kortárs sincs, sem magyar, sem más nyelven író, akinek ezek közül a művek közül egyet is tulajdoníthatnék.

Lehet, hogy a színházaknak már a járvány előtt kezdődő, és a kiadókénál is sanyarúbb helyzete is belejátszott, mindenképpen figyelemre méltó epikus jelentkezik az első prózakötetével.

Tartalom

Beszélgetések anyáról

Tél van Budapesten

A vallomás

Vasárnap a korzón

Szőke nő parkol

Partizánvadászok

A gyónás szentsége

Karácsony

Amerikai álom

Követeléskezelők

Irén utazásai

A színésznő szül

A pénzpiac angyala

Romantika

A könyvelő

Rend és nyugtalanság Budapesten

Operett

Pacalpörkölt

Hecsedlilekvár

Basmati rizs

Apám táviratot kap

Kivágom a fákat, amiket apám ültetett

Villanás

Spiró György:
——Németh Ákos prózája

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Toldi Veronika
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 345 2

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence