Vörös Viktória

ELLENSÉGES

SZOBATÁRS

Ulpius Baráti Kör

Budapest

Copyright © Vörös Viktória, 2023

Borító: Coverist Studio - Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN9789635802692

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

„Face it, you want it, you crave it
Believe when I say that you’ll know once you taste it”

Chase Atlantic – Friends

1. fejezet

Szeptember 4., vasárnap

Percek választottak el attól, hogy megérkezzünk a Fallen Autumfieldi Egyetemre a barátnőmmel, és új életet kezdjünk. Az utolsó gimnáziumi évünkben elhatároztuk, hogy időt és energiát nem sajnálva, kezünkbe vesszük az irányítást,
és a sorsunk kovácsai leszünk. Együtt kialakítottuk és megterveztük a jövőnket, eldöntöttük, hogy nem pazaroljuk el a lehetőségeinket, mindent megteszünk azért, hogy sikeresek lehessünk. Persze lehet, ez mind hiú ábrándnak tűnik, de nem az. Annyira biztosak vagyunk benne, hogy megcsináljuk, mint abban, hogy a siker kulcsa a kitartó próbálkozás. Ennek egyszerűen így kell történnie. Ha mégsem sikerül, az nem rajtunk fog múlni.

Mikor megálltunk az egyetem bejárata előtt, felnéztünk a hatalmas intézményre. Gyönyörű volt, a bejárati oldal egészét üveg fedte, ezzel látványosabbá téve az épületet. Pár méterre lehettünk az ajtótól, de így is tökéletesen visszatükröződött a vállig érő szőke hajam, ami sokak szerint határozottan kiemeli a sötétzöld szemem. A sok átlátszó fal ellenére az iskola megtartotta a díszes, talán viktoriánus stílusát – habár nem vagyok benne biztos, hiszen nem művészettörténet szakra jelentkeztem.

Száz szónak is egy a vége, el se tudtuk hinni, hogy bejutottunk ide, és itt fogjuk megalapozni a jövőnket. Kemény munka volt a hátunk mögött, végigtanult éjszakák, ideg-összeroppanások és sok stressz, de véghez vittük, és most itt vagyunk. Álmaink egyetemének bejáratában, és holnaptól itt kezdhetjük meg a gazdasági tanulmányainkat.

– Na, menjünk és iratkozzunk be végre! Utána még vissza kell mennünk a kocsikhoz a cuccainkért, és meg kell keresnünk a kollégiumot. Remélem, egy szobába raktak minket! – emelte tekintetét az égre barna hajú barátnőm, Kat, mintha csak egy magasabb erőhöz beszélne, vagy talán az univerzumhoz, hogy meghallja utolsó imáját. Sajnos, a végső pillanatra halasztottam a jelentkezésemet, de ettől függetlenül reméltük, hogy ha nem is egy szobába, de közel kerülünk egymáshoz.

– Induljunk – biccentettem, aztán célba vettük az ajtót, ami tárva-nyitva várta az újdonsült gólyákat, azaz minket.

A beiratkozás gördülékenyen ment, annak ellenére, hogy vasárnap volt. Több asszisztens végezte az adminisztrációs feladatokat, így gyorsan sorra kerültünk az amúgy kígyózó tömegben. Úgy tűnt, hogy nem mi vagyunk az egyetlenek, akik az utolsó napra halasztották a bejelentkezést. Bemutattuk az iratainkat, ellenőrizték az adatainkat, aztán már mehettünk is a kollégiumba, ami két percre volt az egyetemtől gyalog – legalábbis ezt a tájékoztatást kaptuk. Visszamentünk az autóinkhoz, hogy kipakoljuk a két-két bőröndünket, utána pedig célba vettük az út túloldalán lévő hatalmas négyemeletest.

– Nagyon ajánlom, hogy ne legyen tele szellemmel ez a koli. Kiráz a hideg a gondolattól, hogy az éjszaka közepén kinyílik az ajtó, és besuhan valami – borzongott meg Kat. Felnevettem az elméletén, mert tudtam, hogy mennyire hisz az ilyen természetfeletti baromságokban. Mindemellett nagyon babonás, túlságosan is. Tény és való, hogy a diákszállót egy csődbe ment motelból alakították ki, de ettől még nem lesz valami szellemjárta kísértetház, bár ezt hiába mondogattam Katnek, nem hitte el.

– Biztos vagyok benne, hogy egy árva lélek se fogja megcsiklandozni a talpad alvás közben. – Jól szórakoztam Kat rémült tekintete láttán.

– Ez nem vicces! Amint beérek a szobába, kifüstölöm az egészet, és hálás lehetsz érte, ha nem szórok sót az ajtóba meg az ablakba!

– Tégy így, ha ezt látod helyesnek. Tudod, hogy én nem hiszek ezekben, szóval téged kell hogy megnyugtassanak az intézkedéseid – magyaráztam, miközben átléptük a bejárati ajtó küszöbét. Azonnal megcsapott a kellemes szellő, ami frissítően hatott a hatalmas meleg után. Hiába volt szeptember, még mindig forróság uralkodott kint, és kifejezetten vágytam már egy kis hűvösre.

Az információs pulthoz lépkedtünk, és köszöntünk az idős hölgynek, aki a székében ülve éppen elmerült egy romantikusnak tűnő könyvben. Gyűrött volt a borítója, bizonyára ősrégi darab lehetett.

Csak azután vett észre minket, hogy megálltunk előtte, eltakarva a fényforrást.

– Sziasztok, kedveskéim! Miben segíthetek? – kérdezte, mintha csak beültették volna az asztal mögé, de nem mondták el neki, mi a munkája. Igazából akár a mamám is lehetett volna, a kora alapján.

– Szép napot! Szeretnénk megtudni, hogy melyik szobába vagyunk beosztva – magyaráztam, és a barátnőmre néztem. Kicsit ideges voltam, de Kat izgatott mosolya láttán némileg megnyugodtam. Végül is, mi baj történhet?

– Neveket kérnék! – szólalt meg kedvesen a képernyő mögül néhány kattintást követően.

– Pamela Ryan és Katlyn Tate – válaszoltuk egyszerre, mire csak hümmögött.

– Meg is van! Katlynnek a száztizenhármas, Ryannek pedig a négyszázhatos szoba van kiírva – mondta felnézve ránk a hatalmas szemüveglencséin keresztül, mi pedig leesett állal álltunk vele szemben. Ez valami vicc? Gyanakodva méregettem, amiért a vezetéknevemet használta Kat nevével ellentétben.

– Itt is vannak a kulcsok – nyújtotta át a nő az említett tárgyakat, amiket vonakodva átvettünk. Ezt követően ránk se hederített, visszaült, és belelapozott a könyvébe, mint aki jól végezte dolgát. Nem tűnt fel neki, hogy itt valami orbitálisan nagy malőr történt?

Enyhén sokkolva fordultunk el tőle, és indultunk a lift felé.

– Nemhogy nem egy szobába kerültünk, de teljesen más emeletre is! Hogy lehetséges ez? – csodálkozott Kat, és megnyomta a hívógombot.

– Fogalmam sincs – ráztam meg a fejem értetlenül. Csak nem hiszik azt, hogy pasi vagyok! Rossz előérzetem támadt, a kezem izzadni kezdett, és a gyomromban is jelentkezett egy szorító érzés.

Valamiért úgy rémlett, hogy ez az egyetlen kollégium, ahol el vannak szeparálva a lányok a fiúktól. Vagyis, nyilván semmi keresnivalóm nincs a fiúk emeletén. Most átkoztam igazán, hogy az utolsó pillanatra hagytam a jelentkezést, mert mire azt elfogadták, minden normális hely betelt. Lefoglalták az egyetemista párok az elit szállókat.

Idegesen beszálltunk a liftbe a bőröndjeinkkel, majd nekilódultunk először az első, aztán a negyedik emeletnek. Nem tudtam mit kezdeni a kialakult szituációval, de erőt vettem magamon, és igyekeztem a jó oldalát nézni. Lehet, hogy valamilyen félreértés történt, és holnap kiderül, hogy én is az első emeletre vagyok beosztva, csak a nő nézett valamit félre. Nem volt kizárt, hiszen úgy hunyorgott, mintha a szemüvege nem lenne elég erős.

– Én akkor itt kiszállok – jelentette ki Kat, mikor a lift egy rángással megállt, mire én csak bólintottam. Az ajtó bezáródott mögötte, én pedig elindultam fel a saját emeletemre.

Pillanatok alatt felértem, és magabiztos léptekkel közelítettem meg a saját szobámat. A kulcsot bedugtam a zárba, és ajkamba harapva benyitottam. Lélegzet-visszafojtva próbáltam felkészülni a látványra, ami fogadni fog.

A helyiség üres volt, látszólag a szobatársam még nem járt itt, így kifújtam a bent tartott levegőt és megkönnyebbülve, az első érkező jogán térfelet választottam. A bal oldali ágyhoz léptem, és elengedtem a csomagjaimat. Gyorsan körülnéztem, és szemügyre vettem azt a csekély mennyiségű bútort, ami a szemem elé tárult. Persze, nem vártam sokat egy kollégiumtól, még akkor se, ha motelként funkcionált korábban. Az ágyak fölött volt egy-egy hatalmas polc, az ajtó két oldalán pedig egy ruhásszekrény. Kitártam a bőröndjeim, kihalásztam a ruháimat, és a polcokra helyeztem őket, melyek az ágyam előtt kaptak helyet. A kacatjaimat az ágy fölé pakoltam, hogy szükség esetén mindig kéznél legyenek. Gyors rendrakást követően az ágy alá csúsztattam a két bőröndöt. Utána fogtam a határidőnaplómat, és leültem az egyetlen asztalhoz, ami a szoba közepén állt, és leírtam a mai teendőimet. Szorgosan irkáltam az időpontok mellé, hogy mikor kell mennem a kondiba – ami a kollégium földszintjén található –, és hánykor vacsorázzak, amikor hirtelen kivágódott az ajtó.

– Te meg ki a franc vagy? – csörtetett be a srác. Mély hangja bosszúságról árulkodott. Ráadásul olyan hirtelen rúgta be az ajtót, hogy a szívem is kihagyott egy pillanatra. Kissé megszeppenve vettem szemügyre a fiút. Csupán két sporttáska volt nála, amiknek a színe megegyezett fekete pulcsijával. Jézusom, csak feketét viselt! Úgy festett, mint a kaszás! A srác első ránézésre volt vagy száznyolcvan centi, ami az én százhatvanamhoz képest egy felhőkarcolónak számít. Izmai a pulcsin át is látszottak, bicepszén csak úgy feszült a sötét anyag. Nem állt meg ott a szemem, egyre feljebb emeltem a fejem, mire összetalálkozott a tekintetünk. Ádáz volt, szinte rémisztő, mogyoróbarna szempárjába belehullott sötétbarna haja. Aztán markáns álkapcsára vándorolt a tekintetem, baromi jól nézett ki.

Szemöldökét összehúzta, én pedig realizáltam, hogy túl rég óta bámulom. Zavarba ejtő volt a kínos csend, mire feleszméltem, hogy valószínűleg a válaszomat várja, azonban nem tudtam, hogyan kellene felelnem. Nyilván nem rám számított, ami kölcsönös volt. Titkon sejtettem, hogy rossz emeletre osztottak be, de mégis reménykedtem benne, hogy a megérzéseim ezúttal tévesek és lányt kapok. Nos, a remény meghalt, mert a fölém magasodó ember, mindennek tűnt, csak nőneműnek nem.

Szinte sokkolt a jelenléte, és nem mertem elküldeni melegebb éghajlatra a stílusa miatt, helyette visszafogottan tudattam vele a tényeket.

– Úgy tűnik, a szobatársad – húztam el idegesen a számat. Egyáltalán nem volt ínyemre a kialakult szituáció. Az adrenalin zubogott az ereimben.

– Kurva jó! – dühöngött, majd lehajította a földre a két táskáját, és távozott. Érkezéséhez hasonlóan, most is hangosan csattant az ajtó mögötte.

– Oké… – kerekedett el a szemem, és visszafordultam lassan a tervezőm fölé. Jobbnak láttam, ha visszahúzódom a biztonságos térfelemre, mielőtt visszajön.

Gyorsan összepakoltam a szanaszét heverő tollaimat, majd a határidőnaplómat és áttelepedtem az ágyamra.

Ellenőriztem, hogy minden a helyén van-e és miután megbizonyosodtam arról, hogy a szekrényembe elpakoltam a ruháimat, hogy az ágyam feletti polcon vannak a fontosabb kellékek, megnyugodtam, hogy semmi olyan nincs elől, amibe beleköthet a kedves szobatársam.

Néhány perccel később az idegen visszajött, viszont egy szót se szólt hozzám, helyette megfogta a két táskáját, és az ágyára rakva pakolni kezdett. Háttal állt nekem, de így is tökéletesen kiolvasható volt a mozdulataiból és a testtartásából, hogy nem elégedett a helyzettel, sőt szinte majd felrobbant az idegtől.

Őrlődtem magamban, hogy bemutatkozzak-e neki vagy megkérdezzem, mi a neve, azonban nem kellett sokáig ezen gondolkodnom, mert matatás közben megtörte a mardosó csendet.

– Elbaszták a papírokat, nem lesz csere a félév végéig. Egy próbaidős alkalmazott intézte, és félrenézte a neved – tájékoztatott, és kiemelt a táskájából egy adag fekete ruhát. Így persze minden értelmet nyert.

–Óóó… oké – válaszoltam feszengve. Bármennyire is tűnt egyértelműnek, hogy tudja a nevem, a következő kérdése pont az ellenkezőjéről tanúskodott.

– Hogy is hívnak pontosan? – fordult felém, kezében tartva néhány alsónadrágot. Azonnal elkaptam a pillantásomat róluk, miután rájöttem, hogy mik azok, és piruló arcommal nem foglalkozva a szemébe nézve válaszoltam. Légy határozott és minden rendben lesz!

– Pamela Ryan, de nyugodtan hívj csak… – nem engedte, hogy befejezzem, kegyetlenül belém fojtotta a szót.

– Figyelj Pamela, ha jól gondolom, új vagy még itt. Ne szoktasd magad ahhoz a gondolathoz, hogy puszipajtások leszünk, és hogy esténként cseverészünk majd. Nem fogom a lelkedet ápolni, és érzelmi szemetes se leszek a kedvedért. Semmi kedvem nincs itt lenni, pláne nem egy lánnyal.
Az lesz a legjobb, ha tudomást se veszünk egymásról, és hagyjuk, hogy a másik hadd végezze a dolgát. Ha ez menni fog, akkor nem lesz probléma – közölte kíméletlenül, mire eltátottam a számat.

Nehezen, de türtőztettem magam és nem mondtam neki, hogy mekkora egy seggfej. Pedig megérdemelte volna. Szerinte én annyira örülök, hogy ő lett a lakótársam? Végig abban hitben éltem, hogy majd normális szobatársam lesz, akivel jól kijövök, erre megkaptam őt, a bunkó srácot. Illúzióromboló volt a jelenléte. A külseje kifogástalan, kár lett volna tagadni, biztos voltam benne, hogy edzőterembe jár, és hogy összefutunk ott majd párszor, azonban onnantól, hogy kinyitotta a száját, minden ábránd romba dőlt. Azonnal ellenszenvessé vált számomra, pedig nem is ismertem. Nem szoktam előre ítélkezni, de most az egyszer kivételt tettem, és megjegyeztem magamban, hogy ő jellemzően az a rosszfiú, aki végigtipor mindenkin csak hogy neki jó legyen.

– Ki vagy te? – kérdeztem fintorogva. Kevesebb, mint öt perc alatt rájöttem, hogy egy arrogáns, öntelt barommal leszek összezárva, aki ráadásul még be sem mutatkozott.

– Adrian Case. Elég, ha ennyit tudsz egyelőre – vigyorgott, mire felfordult a gyomrom. Hogy viselkedhet valaki így? Hogy fogom kibírni mellette ezt a fél évet? Tényleg semmi esély nincs arra, hogy szobatársat cseréljek?

Mielőtt még bármit is szólhattam volna, ő berúgta az ágya alá az üres táskáit és mindenféle szó nélkül elhagyta a szobát. Ismét nem hazudtolva meg magát, becsapta az ajtót. Tuskó!

Felvettem a telefonomat és azonnal írtam a legjobb barátnőmnek, Katnek. Muszáj volt beszámolnom neki az előbb történtekről.

Pamela üzenete: A szobatársam egy két lábon járó katasztrófa!

Szinte rá se nyomtam a Küldés gombra, már érkezett is a válasz.

Kat üzenete: Én mondtam, hogy ne az utolsó pillanatba jelentkezz. Lehettünk volna szobatársak, de nem! Neked nem kell kollégium! Örülj, hogy egyáltalán helyet kaptál! Mit lehet tudni róla egyébként? Mi a probléma vele?

Pamela üzenete: Először is: FIÚ! Másodszor pedig egy felfuvalkodott hólyag! Nem fogom kibírni mellette! Komolyan, úgy kezdte a beszélgetést, hogy ne szóljak hozzá, nézzük egymást levegőnek, és akkor jól kijövünk majd! Ki mond ilyet? Persze, legalább nem fog zavarni, de akkor is! Úgy jött be a szobába, hogy azt hittem, leesik az ajtó a helyéről! Esküszöm neked, hogy nem normális! Háromszor használta az ajtót eddig, és mindegyik alkalomnál berúgta vagy bevágta!

A legjobb barátnőm erre, hogy kifejezze együttérzését, egy csomó röhögős emojit küldött.

Kat üzenete: Mondanám, hogy megnyerted a főnyereményt, de ha ennyire bunkó, akkor inkább sajnállak. Pedig milyen izgalmas lett volna, ha én is fiú szobatársat kapok!

Pamela üzenete: Ebben semmi izgalmas nincs. Már most utálom!

Kat üzenete: Mi a neve? Csekkolnám az Instán.

Pamela üzenete: Adrian Case.

Ezt követően vártam, hogy a barátnőm állásfoglalást alkosson és eldöntse, kiáll-e mellettem vagy megpróbál rábeszélni őrült dolgokra, amik a szobatársammal kapcsolatosak. Hosszú perceknek tűnt, pedig csak kettő telt el, mire visszaírt.

Kat üzenete: Azt a jó szagú zoknit! Ne mondd, hogy vele vagy egy szobában! Pokolian jól néz ki! Te jó isten, teljesen ki van gyúrva a felsőteste! Tudod, mennyire bírom az ilyen srácokat! Ti lesztek a múzsáim!

Pamela üzenete: Igen, tudom, hiszen a barátod is pont így néz ki. Agyonedzett. Viszont amennyire jól néz ki, annyira szörnyű a személyisége így első tapasztalat alapján.

Kat üzenete: Próbáld a jó oldalát nézni! Lehet, hogy csak rossz napja van. Holnap biztos kedvesebb lesz.

Pamela üzenete: Mégis mi a jó ebben? Hol a jó oldala ennek? Azt leszámítva, hogy lélekszámba se fog venni? Ezt még a hasznomra tudom fordítani, de mást nem igazán.

Kat üzenete: Elmondhatod magadról, hogy te vagy az egyetlen az egész kócerájban, akinek fiú a szobatársa lány létére!

Pamela üzenete: Persze, és majd jönnek a pletykák, hogy biztos megfektet! Kösz, nem! Nem akarok ilyen “hírnévvel” kezdeni egy egyetemet.

Kat üzenete: Nem hiszem, hogy ilyen nagy hírneve lenne, hogy pletyka tárgyává válnál ilyen esetben. Viszont kapd össze magad, és menjünk el csavarogni a városba.

Pamela üzenete: Rendben, találkozzunk lent úgy tíz perc múlva. Most amúgy is felszívódott, és nincs kedvem egyedül várni, hogy visszatérjen.

Kat üzenete: Rendben!

Elpakoltam az ágyamról a dolgaimat, ügyelve, hogy semmi személyes ne maradjon elől, majd felkaptam a szoba kulcsát és zsebre vágtam.

A szekrényhez lépve kivettem egy kistáskát és elraktam a pénztárcámat, majd elhagytam a szobát. Gondosan bezártam az ajtót – hiszen fogalmam se volt arról, hogy mikor szándékozik visszatérni – és lesiettem a negyedik emeletről a földszintre, ezúttal gyalog. Kat nem sokkal később érkezett, mint én.

– Na, mesélj szépen csajszi arról a srácról! Mindent tudni akarok róla, amit csak lehet – ölelt meg köszönésképp, nem mintha nem húsz perce váltunk volna el a liftnél.

Elindultunk a kijárat felé, közben pedig mesélni kezdtem, hiába írtam le neki mindent, ő élőben is hallani akarta. Kat nagyon izgatott volt, miközben hallgatta a beszámolómat.

– Én fogadni merek, hogy összejöttök – vigyorgott és meglökött a vállamnál, mire hisztérikusan felnevettem. Nincs az a pénz! Inkább a halál!

– Kat, nem sértésből, de túl sok könyvet olvasol. Ebben semmi drámai nincsen, esélytelen, hogy bármi legyen köztünk, ezt meg tudom ígérni neked. Nem egy elfuserált romantikus filmben vagyunk.

– Hát, hogy őszinte legyek, én egyébként a romantikus zsáneren belül az erotikusra gondoltam. Tudod, egy szobában vagytok, bármi megtörténhet ott a négy fal között, és senki másnak nem kell megtudnia – nézett rám sejtelmesen, mire én kerültem sorra, hogy vállon csapjam.

– Ne is gondolj ilyenre! Szerintem előbb hoz valakit a szobánkba úgy, hogy én is ott vagyok, mintsem engedjem, hogy hozzám érjen!

– Jaj – sóhajtott nagyot ábrándosan és az ég felé emelte a tekintetét – mindig így kezdődnek a jó kis ellenségekből szerelmesek könyvek. Ti adtok majd ihletet! Megírhatom a saját könyvemet rólatok mintázva? – nézett rám nagy szemmel, mire én jóízűen felnevettem.

– Persze, ott legalább kiélheted a piszkos fantáziádat – kacagtam, ő pedig elégedetten nyugtázta, hogy úgy lesz, ahogy mondtam.

– Szóval, van egy Adrianünk, aki pokolian jól néz ki. Lehet, hogy néhányszor meglátogatlak téged, hogy szemügyre vehessem őt közelebbről is – vigyorgott.

– Ahogy gondolod, de figyelmeztetlek, nem lesz túl pozitív élmény. A lehengerlő stílusa először pofán vág, aztán azt kérdezed magadtól, hogy miért hord a Föld ekkora taplót a hátán. Inkább tartsd magad távol tőle, ha jót akarsz magadnak. Én is ezt tenném – figyelmeztettem, mivel nem tartottam jó ötletnek, hogy más pasikat bámuljon miközben van barátja. Még akkor se, ha ki nem állhatom a párját.

– Nem lehet, hogy egy kicsit túlreagálod? – kérdezte elhúzott szájjal. Láttam, hogy nem tetszik neki az, ahogy beszélek róla, így egy kicsit visszafogtam magam.

– Jó, talán. De hidd el, hogy tényleg katasztrofális. Nem erre számítottam. Megérdemli, hogy így beszéljek róla azok után, hogy milyen első benyomást tett. Ha holnaptól normális lesz, akkor én is visszaveszek magamból, de addig nem – néztem rá hangsúlyozva a kijelentésemet.

– Oké, elhiszem egy bizonyos mértékig, hogy kibírhatatlan. Viszont most már egyre jobban érdekel, szóval majd telefonon megbeszéljük, hogy mikor menjek, hogy biztos ott legyen.

– Ahogy akarod, de nem mondhatod, hogy nem figyelmeztettelek! – emeltem fel védekezően a két karom.

– Jó, nem fogom mondani. Te minden tőled telhetőt megtettél, hogy megóvd a dilis barátnődet – nevetett jókedvűen.

– A te szobatársad milyen? – kérdeztem, miután úgy ítéltem meg, hogy az Adrian témát kiveséztük.

– Egész normális, Tatum a neve, és szerintem jól ki fogok jönni vele. Majd bemutatlak neki – nyugtázta.

– Te legalább jól jártál, irigy vagyok – sóhajtottam. Tatum feltételezett jó társasága ezerszer jobban hangzott, mint az ajtót csapkodó Adrian.

A délután nagy részét egy kávézóban töltöttük és beszélgettünk, többek között azért, mert nem szándékoztam visszamenni egyhamar a kollégiumba. Egyelőre nem volt kedvem ismét szembetalálni magam az elkövetkezendő hónapjaim megkeserítőjével.

– Várod már a holnapi órákat? – kérdeztem két korty között. Ugyanolyan volt az órarendünk, ami azt jelentette, hogy mindketten reggel nyolcra megyünk az első számvitel előadásunkra.

– Igen, eléggé lázba hoz ez az új élet. Imádom, hogy nem lesz történelem óránk! – válaszolta elégedetten. Kat az egész gimiben utálta a történelmet, számára az volt a mumus. Rengeteg időt áldozott fel, hogy egy-egy anyagrészt megtanuljon.

– Én is így vagyok valahogy. Ezek a szakmai órák elég érdekesen hangzanak. Remélem, nem fogjuk halálra unni magunkat – értettem vele egyet szórakozottan.

Az idő gyorsan telt, alig vettük észre, hogy már több órája csacsogtunk. Este hatkor viszont még mindig nem szándékoztam visszatérni a szobámba, így úgy döntöttünk, hogy megnézzük a földszinti edzőtermet. Kattel megbeszéltük, hogy minden este lemegyünk úgy két órára, hogy a sok tanulás mellett valahogy kiadjuk magunkból a feszültséget.

Nem mentem vissza a szobámba átöltözni, helyette kölcsönkértem Kattől egy fekete szettet, amiért nem tudtam elég hálás lenni neki, hogy odaadta, és nem kényszerített vissza az emeletre.

Az kondiba belépve feltűnt, hogy nincsenek túl sokan.
A futópadoknál volt két lány, a súlyzóknál pedig további pár srác. Őket első pillantásra nem tudtam megszámolni, de utólag bátran mondhatom, hogy nem voltak többen, mint tízen.

– Hol kezdjük? – nézett rám Kat izgatottan. Nem ez volt az első alkalom, hogy ilyen gépeket látunk, korábban is jártunk együtt edzeni, és azokhoz az időkhöz hasonlóan most is bőségzavar tört ránk a sok lehetőségtől.

– Én lépcsőznék egyet – vontam vállat.

– Okés, én pedig futnék. Pont egymás mellett vannak, szóval menjünk – válaszolta, és elindult kikerülve engem, miközben felkötötte a feje tetejére hosszú, barna haját. Nekem ez a lépés teljesen kihagyható rövid hajam miatt. Úgy is csak kihullottak volna a tincsek belőle.

Mindketten nekiálltunk a magunk edzésének és közel két órán keresztül váltottuk a különböző gépeket. A kezdeti kardió után átváltottunk súlyzókra, amik igencsak leszívták az energiánkat. A karom elégedetten remegett, ez pedig jó érzéssel töltött el, mert ismét úgy éreztem, hogy minden tőlem telhetőt megtettem.

Este nyolckor az edzőterem zuhanyzójában megmosakodtunk, aztán a Kattől hozott ruhákba bújtunk, Kat pedig felajánlotta, hogy elmegy a mosodába, – ami szintén
a földszinten volt – és kimossa az izzadságtól nedves ruhákat. Nem ellenkeztem, hiszen amúgy is az ő szerkói voltak, így az aulában elváltunk, ő jobbra fordult én pedig a lifthez csoszogtam. Másra se vágytam, mint hogy bebújjak az ágyamba, és aludjak egy jót. A vacsorát ezúttal kihagytam, mert nem volt étvágyam furcsamód. Az idegességre fogtam az étvágytalanságot. Pedig amúgy edzés után mindig betoltam egy nagyobb adag ételt gond nélkül.

A kulcsot a kezemben szorongattam, mikor kiszálltam a felvonóból. A szemem le akart ragadni, de a folyosón történő futkározás felébresztett. Kiabálás hallatszott a szobánkból, ahonnan két srác futott ki, ruhákkal a kezükben. Engem szerencsére még ki tudtak kerülni, de a következő személy már nem volt ennyire figyelmes. Pillanatok alatt a földön kötöttem ki, a fenekembe pedig fájdalom nyílalt. Ahogy felnéztem a fölém magasodó alakra, realizáltam, hogy Adrian az, és csupán egyetlen törülköző van a derekára csavarva, ami az ütközést követően szinte azonnal lecsúszott, én pedig szembetaláltam magam férfiasságával.

Abban a pillanatban lefagytam, a tekintetemet zavaromban lehajtottam és igyekeztem feltápászkodni, de mielőtt még sikerült volna talpra állnom, ő hozzám szólt, a hangjából pedig tudtam, hogy vigyorog.

– Na, mi van, nem láttál még férfit meztelenül? Ha ruha nélkül akarsz látni, csak egy szavadba kerül! Máskor pedig figyelj jobban! – ripakodott rám, aztán felkapta az egyetlen anyagot, ami az ágyékát takarta és tovább futott a haverjai után, akik ezek szerint ellopták a ruháit.

– Miért nem veszel fel mást, ahelyett, hogy a folyosón futkározol félpucéran? – kiáltottam utána, mire felém fordult, és bemutatott. Ebben a pár másodpercben vettem először észre a fekete mintákat, ami a karjain, illetve a szíve fölött díszelgett. Meghatározni nem tudtam az alakzatokat, de tudtam, hogy ott vannak.

Miután kibámészkodtam magam, sarkon fordultam, és betotyogtam a szobánkba. Nagy meglepetésemre nem voltam egyedül, bármennyire is hittem azt, hogy üres lesz. Az asztal tetején ült egy barna hajú srác, aki a telefonjába temetkezett, de amikor meghallotta érkezésemet, kisfiúsan elmosolyodott és rám nézett. Sokkal kedvesebbnek tűnt, mint Adrian.

Mintha csak várt volna rám, meg is szólított.

– Te lennél Pam-Pam? – vigyorgott elégedetten, én azonban összeráncoltam a szemöldökömet. Pam-Pam?

– Pamela vagyok, nem Pam-Pam – néztem rá morcosan. Mégis honnan vette ezt az idétlen nevet?

– Úgy hallottam, a folyosón történt egy s más. – Levakarhatatlan volt a jókedve. Éreztem, hogy az arcom az emlék hatására elvörösödött.

– És te ki vagy? – váltottam témát élesen. Nem akartam arról beszélni, ami az előbb történt, sem arról, amit láttam. Ki akartam törölni az emlékezetemből, hogy ez egyáltalán megtörtént.

– Miles Lawson, személyesen. Adrian legnormálisabb barátja. A másik kettőről, akik ellopták a ruháit, míg zuhanyozott, ne beszéljünk – kuncogott.

– Jó, rendben. Csodás, örülök, hogy megismertelek, Miles. Ha nem haragszol én most lefeküdnék – mondtam és a polc felé nyúltam, hogy levegyem az egyik könyvet, amit magammal hoztam, de még el se értem, mikor kommentet fűzött a burkolt célzásomhoz, hogy most már mehetne.

– Kivel? Ismerem? Sokakat ismerek az egyetemen, harmadéves vagyok – tréfálkozott, mire tehetetlenül felnevettem és a képébe toltam a könyvemet.

– Ezzel itt, nagyokos!

– Okés, értem. Akkor nem zavarlak, csendben leszek
– mondta felemelt kezekkel, mintha megadná magát, aztán ismét a telefonjába temetkezett. Én még gyorsan beágyaztam, felhúztam az ágyneműt, beállítottam egy ébresztőt reggelre, aztán bebújtam a puha ágyamba és belelapoztam James Clear könyvébe.

Már egy ideje belemerültem az olvasásba, mikor a telefonom csippant egyet, jelezve, hogy üzenetem érkezett. Miles kíváncsi tekintetével nem foglalkozva félretettem a könyvet és a telefonomért nyúltam.

Kat üzenete: Akartam mondani, hogy a kondiban egy srác nagyon bámult téged. Jó éjszakát! Holnap találkozunk!

Pamela üzenete: Tényleg? Észre se vettem. Miért nem szóltál?

Kat üzenete: Nem lepődöm meg rajta. Sose vetsz szemet pasikra!

Pamela üzenete: Egyik se annyira érdekes, amiért nézegetnem kellene őket. Holnap mesélek, jó éjt neked is!

2. fejezet

Szeptember 5., hétfő

Másnap még az ébresztő előtt felébredtem, és képtelen voltam visszaaludni. Úgy pattant ki a szemem, mintha ágyú robbant volna a szomszédban, bár természetesen semmi ilyesmi nem történt, hiszen akkor nem szuszogott volna néhány méterre tőlem a szobatársam. A hátamra feküdtem és a plafont kezdtem el bámulni, közben pedig a tegnapi beszélgetésen kattogtam, amit Milesszal ejtettem meg. Nem hagyott olvasni, bármennyire is úgy tűnt elsőre, hogy csendben marad, az összes színészi tehetségét összeszedhette, hogy utána megcáfolhasson. A telefonjába temetkezett aztán egyszer csak felkapta a fejét, rám pillantott aztán beszélni kezdett, mintha azt hitte volna, hogy hozzá szóltam.

– Tényleg azért kerültél ide, mert azt hitték a neved miatt, hogy fiú vagy? – Édesen felkacagott, és enyhén hátra is dőlt felhúzott térdekkel. Én is hasonlóan nevettem volna, ha lezakózott volna az asztalról. Látszólag nagyon jól szórakozott a saját kérdésén, én azonban csak fújtattam egyet idegesen.

– Igen. Úgy tűnik, a Ryan vezetéknév nem annyira népszerű errefelé, mint a régi osztályomban, ahol rajtam kívül még volt két másik lány is ezzel a névvel – válaszoltam unottan, és letettem a könyvet, hogy ránézhessek. Esélytelen volt, hogy elmerüljek az önfejlesztő könyvem soraiba, míg ez a srác itt tanyázik a szobánkban.

– Mekkora szívás! – nevetett tovább magában.

– Tényleg az. Hatalmas büntetés, hogy Adriannel kell ebben a félévben osztoznom a szobán. Ráadásul nem is a saját hibám miatt vétkezem, hanem egy újonc miatt, aki elrontotta az adminisztrációt! Ha pedig ez nem lenne elég, a barátod rettentően bunkó volt annak ellenére is, hogy nem adtam okot rá. Nem én akartam a szobatársa lenni, bármennyire is neheztel rám miatta – meséltem a tapasztalataimat szemrehányóan, mire Miles kicsit komolyabbra vette a hangnemet. Abbahagyta a röhögést és a térdére támaszkodva belenézett a szemembe.

– Általában nem ilyen, csak kidobták az albérletéből, és egyelőre muszáj meghúznia itt magát. Kicsit hangulatember, de majd megszokod – legyintett. – Azt pedig nem tagadom, hogy teljesen ki van akadva rád. Nem akart, és most az ő szavaival fogok élni, egy hisztis picsával osztozni egy szobán – tájékoztatott komoran.

– Mert én akartam egy bunkó, felfuvalkodott hólyaggal? Erősen kétlem, hogy megszokom őt valaha – húztam el kedvtelenül a számat. Hogy lehetne igazodni ahhoz, hogy valakihez, akivel együtt laksz, nem szólhatsz hozzá? Ráadásul, ha továbbra is feltett szándékában áll így csapkodni az ajtót, garantáltan nem fogom a későbbiekben se megkedvelni, akár rossz kedve van, akár nem. Nem fogok megkönyörülni rajta. A normális viselkedést, úgy tűnik, manapság alulértékelik, nekem viszont vannak elvárásaim és egyelőre Adrian minden elvárást alulteljesít.

– Egyébként miért is vagy itt? – kérdeztem témát váltva.

– Adrianre várok, hogy visszaszerezze a ruháit. Még el akartunk menni egy közeli kocsmába inni egy-két bambit – válaszolta, én pedig tehetetlenül bólintottam. Hát persze, másnap kezdetét veszi az első egyetemi nap, ők pedig előtte levő este még inni akarnak. Mi sem természetesebb, én is mindjárt velük tartok…

– Jól van, én viszont elteszem magam holnapra. Örültem a találkozásnak – jelentettem ki célozva, hogy ezt követően tényleg ne szóljon hozzám, mert aludni szándékozom. Befordultam a fal felé és lehunytam a szemem. Miles persze – amint elhitette velem, hogy csendben marad és hagy pihenni – ismét megszólalt.

– Megláttad, mi? A folyosón leesett a törülköző a derekáról, vagy talán tévedek? – hallható volt a hangján, hogy elégedetten vigyorog. Sőt, tisztán kivehető volt a fuldokló hangokból, hogy éppen a nevetését próbálja visszatartani. Nem válaszoltam neki, alvást szimuláltam, ami be is vált.

A gondolataimból és Miles szavaiból az ébresztő éles hangja zökkentett ki. Lassan felültem az ágyamon, és a telefonomért nyúltam, de mielőtt kikapcsolhattam volna, Adrian morgott egyet, aztán így szólt:

– Mi a franc?! Hány óra van? – dünnyögte, és hunyorogva felém fordult. Karakteres állkapcsát a párnára támasztotta, és várta a válaszomat.

– Reggel hat – reflektáltam olyan könnyedséggel, mintha csak azt közöltem volna vele, hogy hétfő van.

– Te nem vagy épelméjű! Minek kapcsoltál ébresztőt reggel hatra? Az órák legkorábban nyolckor kezdődnek! – morgolódott, és dühösen nézett rám. Mintha az álom egy pillanat alatt elszállt volna, most dühös lángok nyaldosták a tekintetét.
A haja kócos, a felsőteste – amit nem fedett takaró – pedig csupasz volt, ezt pedig nem tudtam szó nélkül hagyni és reméltem, hogy a szarkasztikus megjegyzésem, majd lehűti egy kicsit.

– Nem kaptad vissza tegnap a ruháidat vagy miért nincs rajtad felső? – Azt hittem, hogy sikerül élesen visszavágnom, és visszaadnom a tegnapi viselkedésért a „jutalmát”, de ő lecsapta a magas labdát.

– Húzd le a takarót rólam és győződj meg magad, hogy visszaszereztem-e őket, vagy sem. Vagy tán félsz, hogy ismét szembetalálod magad a farkammal? – sejtelmes vigyor terült szét az arcán, én azonban figyelmen kívül hagytam. Igen, a tekintete már nem dühtől torzult el, hanem elégedettség és pökhendiség egyvelegétől.

Pillanatok alatt lerombolta a kezdeti jókedvemet, amit a gúnyos megjegyzésem momentumában éreztem. Öntelt barom! Komoran kiszálltam az ágyból, és a szekrényem elé léptem, hogy kivegyek egy kényelmes szettet edzéshez.

– Mit művelsz? – kíváncsiskodott és felkönyökölt, hogy jobban lásson.

– Elmegyek futni. Bocs, hogy felébresztettelek – mondtam békítőleg. Úgy éreztem, hogy minimum illik bocsánatot kérnem, amiért ilyen korán felébresztettem és ez egy elég jó pillanatnak ígérkezett, hogy elsimítsuk a rossz viszonyunkat, illetve felhagyjon az ellenszenvével. Megadtam az esélyt neki, rajta állt, hogy él-e vele vagy sem.

– Futni? Reggel hatkor? Te tényleg nem vagy normális! – nevetett fel hangosan hitetlenkedve, és nem foglalkozva a sajnálatommal, befordult a falhoz. Ránézésre megpróbált visszaaludni bár az is lehet, hogy csak azt akarta, tűnjek el a szeme elől.

Kifejezetten nem érdekelt, hogy normálisnak tart-e vagy sem, amiért edzeni megyek reggel. Az én dolgom volt, és nem emlékeztem, hogy kikértem volna a véleményét a tervemről.

Hagytam pihenni – mert amúgy ránézésre másnapos volt. Belopództam, és csendben átöltöztem a fürdőben. Hálás voltam, amiért az épület minden szobájában volt egy saját aprócska helyiség, amit arra is tudtam használni, hogy ne Adrian előtt kelljen öltözködnöm.

A telefonommal a kezemben sétáltam le a lépcsőn a földszintre, majd bementem az üres kondiba, és a futópadokhoz léptem. Egy számomra szimpatikus gépre álltam fel, aztán már loholtam is. Nem volt konkrét célom, hogy percben mennyit teljesítsek, de fél óra előtt nem hagytam abba.
A testemet kellőképpen felébresztette, az elmémet pedig kiürítette a rohanás. Míg lent tartózkodtam, senki se jött be, így csakis enyém volt az edzőterem, ez pedig jó érzéssel töltött el. Én voltam az első.

A futást követően – ami reményeim szerint rendszeres lesz, már amennyire a szobatársam türelme és az én lelkiismeretem engedi – visszamentem a szobámba lifttel, mivel nem volt kedvem felgyalogolni a negyedikre. Halkan nyitottam be, de csak szigorúan az után, hogy már nem ziháltam. Adrian szuszogott, ami azt jelezte, hogy sikerült visszaaludnia, így amilyen csendben csak tudtam, kivettem pár ruhát a szekrényből és ismét bezárkóztam a fürdőbe, hogy lezuhanyozzak. Levettem az edzőruhámat, majd egy hideg tus után felöltöztem, a szennyest – ami közt a tegnapi, Kattől kölcsönkapott ruha is helyet kapott – felkaptam, és levittem a mosógépekhez, hogy kimossam őket. Kora reggel amúgy se volt jobb dolgom. Még volt több mint egy órám az első előadás kezdetéig, így a mosás bőven belefért.

Ahogy elindultam, észrevettem, hogy a kollégium kezd feléledni. A földszinten haladva hallottam pár lány beszélgetését, illetve voltak, akik most indultak a kondiba. Legalább nem én vagyok az egyetlen korai pacsirta. Elégedetten néztem magam elé, hogy én már letudtam a reggeli
edzést.

A mosás után Kat ruháját visszaszolgáltattam, miután meghallottam, hogy a szobájukból beszélgetés szűrődik ki. Bekopogtam, majd egy „Gyere be!” után óvatosan beléptem.

– Sziasztok! – köszöntem, és szemügyre vettem a két lányt, akik már felöltözve ültek az ágyukon, és beszélgettek. Mindketten felém kapták a fejüket.

– Szia, Pam! Milyen korai vagy ma. Tatum, ő itt Pamela, a legjobb barátnőm. Ő kapott fiú szobatársat, róla meséltem – mutatott be neki Kat, mire intettem neki mosolyogva.

– Szia! Örülök, hogy megismerhetlek! Tatum vagyok, de ezt most már úgyis tudod – vigyorgott. Nagyon pozitív kisugárzása volt, majd kicsattant az élettől.

– Én is nagyon örülök – viszonoztam mimikáját, majd a kezemben tartott ruhákra pillantottam. – Visszahoztam
a ruháidat. Most mostam ki őket, még vizesek, szóval nem ártana, ha kiteregetnéd – emeltem fel a kezemben szorongatott anyagokat, mire ő felpattant és átvette a saját szerkóit.

– Mosni is voltál? Mi van, tényleg ennyire vészes Adrian, hogy ez az egyetlen menekülőút? – kérdezte szórakozottan, közben pedig az üres radiátorra akasztotta a frissen mosott ruhákat. Szeptember lévén a fűtés nem ment, de pont az ablak alatt volt, így a beáramló levegő sokat segített, hogy gyorsan megszáradjanak.

– A hat órai ébresztőm, azt hiszem, kiakasztotta. Fogalmam sincs, hogy fogja ezt megszokni, de nem vagyok hajlandó a kedvéért lemondani a reggeli futásról, csak hogy zavartalanul alhasson tovább. Ha tudnád, milyen jó érzés így indítani a napot! – mérgelődtem és egyben ábrándoztam.
A felszabadult endorfin nagyban hozzájárult, hogy most mosolyogva és vidáman állhassak a lányok előtt.

– Úgy érzem, hogy tényleg nem fogtok túl jól kijönni egymással – húzta el a száját Kat csalódottan.

– Én is így érzem. Valószínűleg nem egyforma az órarendünk, neki még a hét óra is túl korán lenne. Valamilyen megoldást kellene találni arra, hogy alkalmazkodni tudjon hozzám, mert engem nem fog zavarni, ha reggel megszólal az ébresztője, hiszen valószínűleg én amúgy is fent leszek, de fordítva ez már macerásabb. Nyilván, nem akarok kicseszni vele, de muszáj ébresztőt használnom, különben elalszom,
és akkor nem tudom kihozni magamból a maximumot – magyarázkodtam miközben a saját vizes ruháimat szorongattam.

– Persze, érthető – bólogatott Kat egyetértően.

– Mi lenne, ha beszélnél vele? Hogy neked ekkor és ekkor kell kelned és előre szólsz neki, hogy ne érje váratlanul? – szólt közbe Tatum is, ami egy egészen emberi megoldásnak tűnt. Csak nem tudtam, miképp fog működni egy nem éppen emberi srácon.

– Órák után szóba hozom, köszi az ötletet – bólintottam, majd lenéztem a saját ruháimra. – Nekem vissza kellene vinnem a ruháimat. Öt perc múlva találkozunk az aulában, és elmegyünk reggelizni? Farkaséhes vagyok, tegnap pedig kihagytam a vacsorát, szóval be tudnék tolni akár egy lovat is – mondtam kopogó szemmel. Mindenféle ínycsiklandozó finomság az eszembe jutott, amiknek csupán a gondolatától is összefutott a nyál a számban. Finom, meleg kávé tejszínnel és mogyorós sziruppal, sonkás-sajtos melegszendvics uborkával és majonézzel vagy egy hatalmas szelet áfonyás sajttorta! Ölni tudtam volna egy szelet tortáért így kora reggel!

– Rendben! Igyekezz, addig megvárunk lent – bólintottak, mire én felrohantam a negyedikre – erős túlzás a futás, nevezzük inkább gyors gyaloglásnak –, berontottam a szobába, de elég zajtalanul ahhoz, hogy Adriant ne zavarjam fel álmából, majd fogtam a vászontáskám és bepakoltam. Tudtam, hogy az előadásokra kelleni fog az iPad-em és a ceruzám hozzá, hogy tudjak jegyzetelni, mellé pedig betettem a pénztárcámat, hogy ha megéheznék, tudjak magamnak venni valamit az órák között. Ezek mellé becsúsztattam még a határidőnaplómat, hogy fel tudjam írni a mai teendőimet, és lényegében készen álltam az első napomra. A szoba kulcsát az övtartómra akasztottam egy otthonról hozott karabinerrel, a telefonomat ugyanakkor a farzsebembe süllyesztettem, hogy kéznél legyen.

Egy sanda pillantást vetettem a fal felé fordult, halkan szuszogó Adrianre és csupasz hátára, majd kilopakodtam a szobából.

A folyosón haladva nem sok sráccal találkoztam, akikkel pedig összefutottam, túlságosan is kábák voltak ahhoz, hogy realizálják: egy lány is császkál az emeletükön. Még nem terjedhetett el futótűzként a híre a kollégiumban, hogy a negyediken, a fiúk részlegén lakom, habár tudtam, hogy ami késik, az nem múlik. Csak idő kérdése volt, hogy mikor kapnak az alkalmon a szoknyapecér fiúk és rohamozzák meg a szobánkat, engem keresve, amihez mellékesen hozzáfűzném, hogy semmi kedvem nem lenne.

Ezért nem akartam ebbe a kollégiumba jönni. Olyan sok rosszat hallottam róla, hogy egészen elvette a kedvem ettől a diákszállótól.

A lányok lent vártak a kanapéknál, nagyban beszélgettek, viszont mikor észrevettek a lépcső tetején, felpattantak, és felém indultak.

– Hova menjünk reggelizni? Úgy hallottam, hogy a kollégium ebédlőjében a kaja nem valami finom, és nagy eséllyel kap az ember hasmenést a koszttól, szóval én valami beülős helyet választanék a helyetekben – tájékoztatott azonnal Tatum. Még átgondolni se volt lehetőségünk, egy levegővételnyi szünet után folytatta. – Menjünk a Starbucksba szerintem. Itt van a sarkon, nem messze. – Már most meg tudtam állapítani, hogy Tatum rengeteget beszél, amit persze nem sajnáltam, mert ő legalább felhasználta Adrian szólimitjét is.

– Akkor menjünk – egyeztünk bele Kattel.

Tatumnak igaza volt, két percre volt tőlünk a kávézó, így alig tettük ki a lábunkat a kollégiumból, szinte már meg is érkeztünk. Belépve a hűvös helyiségbe, azonnal megéreztem a jellegzetes kávéillatot, amitől még inkább összefutott a nyál a számban. Égető szükségem volt egy adag életmentő mogyorós koffeinre.

A pulthoz léptünk, majd egyenként leadtuk a rendelésünket, amit alig pár perccel később meg is kaptunk. Kat és én ugyanazt ittuk, Tatum azonban egy eper ízesítésű shake-et választott. Ezek mellett Kat rendelt egy pesztós csirkés bagettet, Tatum egy tojásos-sonkás bagelt, én pedig egy sajtos sonkás croissant-t.

– Ez valami isteni – nyammogott Tatum egy korty után, majd beleharapott a szendvicsébe is, amiről pontosan ugyanez volt a véleménye. Vicces, hogy Kat szobatársa mindent kommentál, de egyáltalán nem bántam. Legalább nem volt olyan unalmas, mint Adrian!

A gyors reggelink után összeszedtük a cókmókjainkat és elindultunk az első egyetemi előadásunkra. Tatumot a terem felé elhagytuk, mivel ő angol irodalom szakon tanult, így az aulában elköszöntünk tőle.

– Tudom, egy kicsit sokat beszél, de tökre szerethető csajszi – kezdett el szabadkozni Kat, miután a szobatársa eltűnt.

– Ugyan, ne hülyéskedj! Vele legalább lehet beszélni. Igazi felüdülés hallani, hogy valaki beszél hozzám – mosolyogtam, majd ezzel egy időben beléptünk az előadóterembe. Rengetegen ültek bent, többnyire hátul, így végső soron mi elöl foglaltunk helyet. Egy másik lány mellé ültem, a balomon pedig Kat foglalt helyet, így közéjük lettem zárva.

– Szia, remélem nem gond, hogy ide ültünk. Hátrébb nem nagyon volt már hely – fordultam a sötétbarna hajú lányhoz, aki azonnal felém kapta a fejét, mosolyogva.

– Jaj, dehogy gond! Alison vagyok – mutatkozott be rögtön vigyorogva.

– Én Pamela, de nyugodtan hívj Pamnek. Ő pedig itt a barátnőm, Kat. Örülünk, hogy megismerhettünk – feleltem kedvesen.

– Én is örülök! – válaszolta barátságosan.

Ezt követően egy bajszos férfi lépett be, mire a hatalmas hangzavar egy pillanat alatt megszűnt, mintha csak elvágtak volna egy drótot.

– Szép napot! Mr. Morton vagyok, és én leszek a számvitel tanáruk! Mielőtt belecsapnánk a közepébe, kiemelném, hogy jelentős figyelmet és precizitást igényel ez a tantárgy, így ennek tudatában figyeljenek! Aki az alapoknál elveszik, valószínűleg nem fogja tudni teljesíteni a vizsgát se belőle… – A tanár rendíthetetlenül próbált minket fegyelemre kényszeríteni, aztán miután látszólagosan elérte a célját, belevágott a száztíz perces előadásba. Az elektronikus tankönyv, amit mindenki e-mailben kapott meg, első ránézésre érdekesnek tűnt. Mr. Morton pedig szívét-lelkét beleadta, hogy a tudását a mi koponyánkba kényszerítse, azonban egy hosszú nyári szünet után ez igencsak nehéz feladatnak bizonyult. Néha körbe pásztáztam a termet, hogy felmérjem a csoport véleményét, de ők többnyire csak kamilláztak, vagy az ablakon bámultak kifelé. Habár akadtak olyanok is, akik a padon feküdtek.

Mi hárman serényen jegyzeteltünk, és jelöltünk ki mindent a tabletünkön, kivéve Alisont, aki a tankönyvet a telefonján nézte, és füzetbe irkálgatott.

Az előadás végén teljesen úgy éreztem magam, mintha átmosták volna az agyamat. Rettentő száraz volt, kevés életszerű példát hallottam, amivel talán könnyebb lett volna megérteni, de összességében nem volt vészes, és kifejezetten élveztem, hogy hármunkra gyakran nézett elismerően az oktató.

A számviteltanár távozása után összenéztünk Kattel, és egyszerre sóhajtottunk fel. Felszabadító érzés volt, hogy végre tarthattunk egy kis szünetet.

– Van tíz perc pihi a gazdaságiközjog-óráig – jelentette ki, mire bólintottam.

– Elmegyünk egy automatáig? Vennék egy vizet – kértem meg, mire serényen bólintott egyet. Neki is szüksége volt közel két óra ülés után a sétára.

– Jut eszembe! – kiáltott fel váratlanul, mikor elhagytuk a termet. – Mit akartál tegnap mesélni? Mi történt? Miről maradtam le? – Kat olyan lelkesedéssel nézett rám, hogy szinte azonnal megbántam, hogy tegnap így köszöntem el tőle. Miért éreztem szükségét, hogy erre felhívjam a figyelmét?

Elhúztam a számat, majd belekortyoltam a vizes palackba, amit az előbb adott ki a gép.

– Igazából csak annyi történt, hogy mentem vissza a szobába és Adrian fellökött, miközben két haverját üldözte, akik ellopták a ruháit zuhanyzás közben… és hát egy szál törülköző volt rajta a derekára kötve, az viszont leesett, mikor nekem ütközött én pedig megláttam… előttem volt a… – Kat azonnal félbeszakított és felvisított.

– Láttad a farkát? Jézusom! Legalább nagy volt? – röhögött hangosan, én pedig azonnal elvörösödtem az emlék hatására. Ami azt illeti… Nem hagytam, hogy befejezzem a saját gondolatomat. Ki kell ezt vernem a fejemből!

– Ne ilyen hangosan, Kat! – szidtam le, mire egy kicsit lejjebb vett a hangerejéből.

– Ezt nem mondod komolyan! Életem legjobb könyvét fogom megírni belőletek! Kasszasiker lesz! – hahotázott tovább szórakozottan.

– Megtennéd, hogy nem hangoztatod ezt? – kértem kínosan, miközben visszamentünk a terembe, és helyet foglaltunk.

– Persze, lakat a számon. Mesélj még, mi történt utána? – nézett rám ábrándosan, könyökét megtámasztotta az asztalon és kezébe ejtett állal bámult tovább érdeklődve. A tekintete azt súgta, hogy szaftos részletekre vágyik, amikkel tudtam, hogy nem fogok tudni szolgálni. Csak a Miles és a köztem lezajlott beszélgetésről tudok beszámolni, amiről a legkevésbé sem lehetett azt mondani, hogy izgalmas.

– Az óra után elmondom – suttogtam, mert közben besétált egy nő, és a kivetítő előtt kezdett el hadonászni. Szürke farmert viselt, ami tökéletesen illett a fehér blúzához. Laza öltözete azonnal azt juttatta eszembe, hogy talán ő nem lesz annyira szigorú, mint Mr. Morton, habár nem mertem ruha alapján megítélni egy tanárt se. Valljuk be, az elég nagy őrültség lett volna.

– Szóval van folytatás? – álmélkodott a fülembe Kat.

– Csss! – csitítottam el, mert közben a hölgy belekezdett az órába. Ismét száztíz perc tömör szakmai óra várt ránk.

Mikor az előadásnak vége lett dél előtt tíz perccel, szinte kimenekültünk az épületből. Hatalmas megkönnyebbülés volt, hogy végre friss levegőt szívhattam, és nem ostromolták az agyam különböző szakkifejezésekkel.

Kattel leültünk a campuson belül egy pihenőzónának kialakított füves területre, ahol sokan mások is élvezték a napsütést. Voltak padok, de a diákok zöme a tökéletesre nyírt zöld füvön foglalt helyet. Mi is az utóbbiak közé tartoztunk.

– Szóval, hogy is folytatódott az estéd? – nézett rám hatalmas, kíváncsi szemmel.

– Bementem a szobánkba, és az asztalon ült az egyik haverja, Miles. Kicsit beszélgettünk, összességében ennyi történt – hadartam el gyorsan.

– Aranyéleted lesz, ha jóba leszel ezekkel a fiúkkal. Ki tudja, milyen bulikba tudnak bejuttatni minket! – ámuldozott, tekintete pedig arról árulkodott, hogy lelki szeme előtt már látta a hatalmas tömeget, a piros poharakat teletöltve alkohollal, és biztos voltam benne, hogy a fejében éppen a kedvenc bulizós zenéi játszódnak le ebben a pillanatban.

– Tudod, hogy én nem vagyok az a bulis típus, szóval rám ne nagyon számíts, mint VIP-belépőre, mert nem foglak bejuttatni – szögeztem le azonnal.

– Jó, rendben, majd akkor beszökök, az embercsorda között úgyse fogják észrevenni, hogy egy emberrel többen vannak vagy sem – kuncogott magában ördögien. Mindig ezt csinálta, amikor valamilyen őrült tervet eszelt ki.

Csodáltam Katet, amiért a céljait is szem előtt tudja tartani, de közben nem fél kockáztatni őket egy-egy buliért. Kár lett volna tagadnom, hiszen én is pontosan tudtam, hogy én túl karót nyelt vagyok a szórakozáshoz, ahelyett inkább tanulok, vagy olyan elfoglaltságot keresek, amit az előnyömre fordíthatok.

Nekem rengeteg lépcsőfokot kellett megmásznom, hogy itt lehessek, és nem akartam romba dönteni az elképzeléseimet. Miután az apám agyvérzést kapott, és deréktól lefelé lebénult – két éve már, hogy megtörtént –, ami miatt többé nem tud dolgozni, anyámra hárult az egész háztartás fenntartása. Megterhelő volt az egész család számára. A nyári szünetekben általában dolgoztam, hogy a saját igényeimet magam tudjam kielégíteni, és ne tőle kelljen pénzt kérnem. A tanulásról meg ne is beszéljünk. Éjjel-nappal a tankönyveket bújtam, hogy később, a diplomám után olyan munkahelyre tudjak menni, ahol kifejezetten jól tudok keresni, mindezt azért, hogy ne kelljen többet nélkülöznöm. Az idő haladtával minden egyre drágább lett, nekünk pedig meg volt kötve a kezünk, hogy mit mikor vehettünk meg. A terápiák nem voltak olcsók, ezért spórolnunk kellett. Nem akartam tovább így élni, ezért azt tűztem ki magam elé célnak, hogy egy sikeres diploma után egy jól fizető állásra jelentkezem, és anyagilag független leszek. Azt se zártam ki a lehetőségek közül, hogy idővel vállalkozást indítok.

És azért, hogy ezt mind megvalósíthassam, tulajdonképpen megtiltottam magamnak, hogy olyan programokkal pazaroljam az időmet, amik nem visznek előrébb. Minden pillanatot azzal akartam tölteni, hogy fejlesszem magam. Kialakítottam ezt a szokást, és élveztem minden pillanatát. Még a mélypontokat is, mert ezek mind hozzátartoztak. Ezek tették széppé és értékessé a sikerhez vezető utamat.

– A tegnapi srácra visszatérve, aki az edzőteremben bámult téged folyamatosan, szerinted ma is ott lesz? – zökkentett ki a gondolataimból.

– Este kiderül. Nem sikerült megtudnod, hogy ki volt az? – kíváncsiskodtam. Nem mintha nagyon érdekelt volna, mert hát nem is ismertem, de azért tudni szerettem volna, hogy mi a neve a titkos kukkolómnak. Mégiscsak lány voltam, és az érdeklődésem a céljaimtól függetlenül nem redukálódtak nullára.

– Még nincs meg a neve, de ma intézkedni fogok, ha nem megy oda hozzád. Biztos vagyok benne, hogy bejössz neki, és ha engem kérdezel, ő is nagyon meggyőző külsővel rendelkezik – nézett rám huncut mosollyal, mire elpirultam. Katnek jó ízlése volt a pasik terén, általában megegyezett a zsánerünk, így kételkedés nélkül elhittem, hogy a kondis gyerek pokolian jóképű lehet.

– Mégis mit akarsz intézkedni? – nevettem fel hitetlenkedve. Nem hangzott túl jól, hogy Kat a saját kezébe akarja venni az irányítást, főleg, ha a szerelmi életemről van szó, akkor kifejezetten jobban teszi, ha a két mancsát távol tartja minden mozgó és nem mozgó dologtól.

– Hát oda megyek hozzá, és megkérdezem tőle, hogy meddig akar téged bámulni, ahelyett, hogy bátorságot gyűjtene és bemutatkozna – válaszolta magabiztosan. – Miért nem nézzük meg, hogy ott van-e? Amúgy is csak négykor kezdődik a marketing-előadás, lenyomunk egy laza edzést, szemmel tartjuk a srácokat, aztán már jövünk is. Na, mit szólsz?

Elhúztam a számat, elsőre nem tetszett az ötlet, de aztán mégis belementem, mire Kat felugrott örömében, és azonnal rángatni kezdett, hogy álljak fel, és menjünk vissza a kollégiumba a cuccunkért. Kezdtem úgy érezni, hogy őt sokkal jobban érdekli a srác, mint engem, pedig kettőnk közül neki van barátja, míg én szingli életmódot folytatok. Engem is furdalt a kíváncsiság, mert Kat leírása alapján elképzelni se tudtam, hogy milyen lehet, hiszen a „helyes” és a „meggyőző külső” jelzők nem árultak el semmi konkrétat. Vajon göndör a haja? Magasabb, mint Adrian? Szép a mosolya? Borostás az arca vagy inkább olyan, mint a babapopsi? Van valamilyen szembetűnő heg a karján, esetleg szeplős? A bőre hófehér, mint aki sose járt napon vagy aranybarna a nyári napozások után? Rengeteg ehhez hasonló kérdést fel tudtam volna tenni, de mégse zargattam Katet.

A kollégiumban azonnal célba vettem a liftet, míg Kat inkább felrohant az első emeletre. Útközben megbeszéltük, hogy fél óra múlva lent találkozunk az aulában, így bőven volt időm elkészülni.

A negyediken kiszálltam, majd leszedtem a nadrágomról a kulcsot, arra az esetre, ha Adrian nem lenne bent.
És szükség volt rá, mert az ajtó be volt zárva, jelezve, hogy az idegesítő szobatársam nem tartózkodik itt. Ezer hálát elmormoltam magamban, majd a táskámból kipakoltam és a helyére tettem mindent.

A szekrényemből elővettem egy laza pólót meg egy rövidnadrágot, majd a fürdőbe kikészített törülközőim közül kiválasztottam egy kisebbet és azt is a táskámba raktam. Egy váltóruha kiválasztása után pedig már majdnem kész voltam. Egy kulacsba vizet töltöttem és azt is behajítottam a többi mellé.

Miután mindezzel végeztem, leültem az asztalhoz a határidőnaplóm társaságába, és lejegyzeteltem a mai menetrendemet. Gondosan felírtam, hogy mit csináltam eddig és, hogy mi van még tervben. A tegnap beírt esti edzést első dolgom volt kihúzni, mivel nem voltam biztos benne, hogy egy reggeli futás és egy délutáni edzés után lenne energiám egy harmadik kört is lenyomni egy marketingórát követően.

Miután végeztem, visszatettem a polcra. Egy szempillantással később pedig a vállamon pihent a megpakolt táskám, és elindultam a földszintre. Az ajtót persze gondosan bezártam, hogy egyetlen nem várt személy se tudjon bemenni és körülnézni. Esetleg ellopni valamit.

Az aulában megvártam Katet, aztán besétáltunk a kondiba. A látvány letaglózott, ami a szemünk elé tárult. Tele volt az egész helyiség izompólóban feszítő, izzadt fiúkkal, akik többnyire a súlyzóknál feszítettek. Egy-két lány is feltűnt, akik inkább kardió jellegű edzést végeztek a futópadoknál, így mi is feléjük vettük az irányt. Inkább a futás, mint a srácok között vergődni a súlyzókkal.

Két egymás melletti üres futópadra léptünk, a cuccunkat pedig magunk mellé ejtettük.

Kat feltűnően körbefordult, majd éppen szóra nyitotta volna a száját, de aztán egy pillanat alatt elakadt, mintha torkán akadtak volna a szavak. Megvártam, hogy megtalálja a helyes kifejezést, amit mondani akart, közben pedig bekapcsoltam a gépet kényelmes fokozatra, és futni kezdtem. Miután több percig nem szólalt meg a barátnőm, csak sétált mellettem, rákérdeztem, hogy mi jutott az eszébe, amiért ilyen néma lett.

– Fordulj hátra – úgy mondta, mintha egy kicsit megszeppent volna. Nem értettem, hogy hova tűnt az önbizalma, így engedelmeskedtem a szavainak és megfordultam, abban a pillanatban pedig találkozott a tekintetem egy dühös, barna szempárral. Összehúztam a szemöldököm, és fintorogva néztem Adrianre, aki mereven meredt maga elé, pontosabban felém, és úgy emelt több mint harminc kilót.

Zavartan visszafordultam a barátnőm felé és felnevettem.

– Hadd mutassam be Adrian Case-t, a szobatársamat, aki jelenleg úgy néz ki, mint akinek szándékában áll megölni engem. Lehet, azon morfondírozik, hogy felém hajítja a súlyokat – kacagtam.

– Úgy néz ki, mint aki komolyan bal lábbal kelt fel. Nem így szokott kinézni, ugye? – szörnyedt el a barátnőm és lopva hátrapillantott, hogy még egyszer szemügyre vehesse a zsémbes Adriant.

– Ha nem ébresztettem volna fel korábban, akkor valószínűleg fele ennyi ránc csúfítaná el az arcát, de egyébként ő így néz ki. Az arcberendezése ilyen… mérges – mondtam sejtelmesen és viccelődve. Nem tudtam máshogy reagálni erre. – Én figyelmeztettelek, hogy semmi pozitív élményre ne számíts vele kapcsolatban – mondtam lazán, viszont mielőtt Kat felelhetett volna valamit, valaki hátulról megszólított.

– Pam-Pam! Szia, hát te? Úgy tudtam, hogy reggel már voltál edzeni – kiabált egy ismerősen csengő hang. Oldalra pillantottam, és megláttam Milest, aki éppen felém közeledett fülig érő vigyorral az arcán.

– Már csak ez hiányzott – sóhajtottam fel magamban, és alacsonyabb fokozatra állítottam a futópadot, hogy ne loholjak annyira.

– Kedves Miles, áruld el kérlek, hogy miért hívsz Pam-Pamnek? Tegnap még szemet hunytam fölötte, de most már érdekelne, hogy honnan vetted ezt a szerencsétlen nevet?! – követeltem a választ. Nem sok mindennel lehetett kihozni a sodromból, de ez határozottan megtette a hatását.

– Adriantől. Ő mondta tegnap, nekem pedig megtetszett, szóval én is így foglak nevezni – izgatott mosoly terült szét az arcán. Az említett személy felé fordultam, de ő addigra sehol sem volt. Érdekes… Visszafordultam Miles felé, és így szóltam:

– Légy szíves, ne nevezz így. Biztos, hogy valamit félreértettél, mert ő se nevez így. Elég lesz a Pam vagy simán a Pamela, de ezt a Pam-Pam nevet töröld ki a szótáradból – utasítottam ellentmondást nem tűrő hangon.

– Jól van, Pam-Pam. Akkor ő hogy szólít?

– Leginkább sehogy! – Miles erre elvigyorodott és témát váltott.

– Szóval mi járatban vagytok erre? A reggeli nem volt elég? – kíváncsiskodott, mint egy kisgyerek.

– Honnan tudod, hogy reggel is voltam itt? Nem láttalak, üres volt az egész helyiség – húztam össze a szemöldökömet. Kérdőn néztem Katre, de ő csak csodálkozva hallgatta a beszélgetésünket. Nem tartottam valószínűnek, hogy Adrian mindent elpanaszolna a barátainak, nem tűnt nyafogós típusnak.

– Adrian mondta, hogy felébresztetted hatkor. Eléggé rossz lábbal kelt fel, egész nap házsártosan viselkedik, szóval én ma nem nyújtanám be a fehér zászlót, mert félő, hogy pirossá válik – tájékoztatott, mire lazán vállat vontam és magam elé néztem, hogy megnézzem hány méternél tartok. Fél kilométer… nem rossz, de nem is jó.

– Nem is terveztem hozzászólni, szóval nem hiszem, hogy vérontássá fajulna a beszélgetés. Egyébként pedig ő Kat, a legjobb barátnőm – mutattam Katre, majd felállást váltottam – Kat, ő Miles, Adrian állítólagos legnormálisabb barátja, habár lennének kételyeim. Szerintem csak fényezi magát
– mutattam be őket egymásnak.

– Helló – köszönt Kat intve neki egyet.

– Szia – viszonozta Miles.

Miután túlestünk a bemutatás részén, ismét Miles felé fordultam.

– Jó volt beszélgetni, de most már szeretnénk edzeni. – Reméltem, hogy ezúttal megérti a célzást, nem úgy, mint tegnap este.

– Rendben, akkor nem is zavarok tovább. Majd még beszélünk – köszönt el kacsintva, aztán már itt sem volt.

– Azta! Adrian után Miles igazán frissítő jelenség. Komolyan mondom, hogy a szobatársad a pillantásával levitt az életről, ő viszont kellemes csalódás volt. Hogy lehetnek ezek legjobb barátok? Olyanok, mint a só és a cukor! – csodálkozott megrökönyödve. Egyet tudtam vele érteni, ennél különbözőbbek már nem is lehetnének.

– Nem tudom, lehet Adrian valamivel megfenyegette szegény srácot, és most szolgálja őt, vagy mit tudom én. Az is lehet, hogy Adrianben meglátott valamilyen vezetői potenciált, és nyalizik neki, hogy ő is népszerű lehessen amolyan „ha nem nyalod a talpát, nem kerülhetsz feljebb” alapon – gondolkodtam hangosan, mire Kat felnevetett. Lármásan, gyomorból, őszintén.

– Hát ez nagyon jó! – Annyira jól mulatott, hogy már a könnyeit törölgette.

Az edzés után gyorsan lezuhanyoztunk – inkább visszamentünk Kat szobájába, és ott ejtettük meg –, aztán elindultuk az egyetem felé, előtte viszont bekaptunk valamit késői ebédre, hogy marketingen ne korogjon a gyomrunk, elvégre már majdnem délután négy óra.

Ami pedig az előadást illeti, a maiak közül ez volt a legizgalmasabb, és ezzel Kat is egyetértett. Lendületesen volt leadva az anyag, rengeteg életszerű példát is hallhattunk, aminek segítségével sokkal könnyebben megjegyezhettük az információkat. Pont az ilyeneket hiányoltam számvitelről.

Annak ellenére, hogy ez volt a legélvezhetőbb óra eddig, majdnem hatig tartott, így a végén teljesen kizsigerelve lépkedtünk a folyosón.

– Visszamegyünk a koliba, és esküszöm, alszom egyet – ásított Kat a jobb oldalamon, mire automatikusan én is így reagáltam.

– Én is pihenek egyet. Lehet, olvasom tovább a James Clear-könyvet. Tegnap kezdtem el, de nem sokat tudtam haladni vele Miles miatt, aki amíg ébren voltam, szóval tartott – válaszoltam ejtett vállakkal. Hosszú napunk volt és fárasztó, de mindennek ellenére egy nagyon jó napnak könyveltem el a mait.

– Akkor jó olvasást. Ha kiolvastad, majd kölcsön adhatnád. Nekem sem ártana kialakítanom néhány rendes szokást. – Bólintottam és elköszöntünk, miután időközben felértünk az első emeletre.

Sok fiú mászkált ki-be a szobájába a negyedik emeleten, de nem foglalkoztam velük, benyitottam a négyszázhatos szobába teljesen zavartalanul, ami viszont a szemem elé tárult az teljesen összezavart.

Adrian egy szál szürke melegítőnadrágban állt az asztal tetején, kezében egy csavarhúzóval, szájából csavarok lógtak ki és a plafonra szerelt füstjelzőt babrálta. Az ajtó nyitódására felém kapta a tekintetét, de amint realizálta, hogy csak én vagyok, unottan el is fordult. Talán még azt se vette észre, hogy hunyorogva és értetlenül állok előtte. Vagy talán alatta. Nézőpont kérdése. Mielőtt számonkértem volna, kicsit jobban megfigyeltem. Ami azonnal szemet szúrt, az a szíve fölötti iránytű tetoválás, aztán a kockás hasára tévedt a tekintetem, amit utána nem volt egyszerű elszakítani róla.

– Mit csinálsz? – kérdeztem meg, miután nem szándékozott magyarázatot adni önszántából.

– Minek tűnik? Kikapcsolom, hogy rá tudjak gyújtani – magyarázta lekezelően, mintha nem lett volna elég egyértelmű a számomra.

– Hogy mit csinálsz? – Nem hittem a fülemnek. Adrian most komolyan azért kapcsolja ki azt a szerkentyűt – ami egyébként a későbbiekben megmenthetné az életünket –, hogy ne csipogjon be, ha dohányzik? Miért nem vonszolja le a seggét és gyújt rá a kollégium előtt?

– És még hogy én nem vagyok normális! Elgondolkodnék a korábbi kijelentéseden – motyogtam hasonlóan megvető hangsúllyal, mint ahogy az előbb ő is. Letettem az ágyam mellé a táskámat, a ruhákat kivittem a fürdőbe, az üvegemből pedig ittam néhány kortyot, majd leültem az ágyra és a kezembe vettem a könyvemet.

– Valljuk be, hogy a hajnali ébresztőd tényleg nem volt szép húzás! Legalább szólhattál volna, hogy ne érjen váratlanul – korholt le, mire hitetlenkedve néztem rá.

– Mégis hogy szóltam volna? Félmeztelenül rohangáltál a kollégium folyosóin!

– De igen, csak te addigra már húztad a lóbőrt. Fellőtték a pizsit, vagy mi ütött beléd, amiért ilyen korán elmentél aludni? A legnagyobb pancser leszel, ha ezt tovább folytatod – nevetett lekezelően.

– Nem a te dolgod, hogy mikor megyek aludni. Ahhoz pedig szokj hozzá, hogy reggel hatkor megszólal az ébresztőm, mert minden nap elmegyek futni, akár tetszik, akár nem! – böktem oda kíméletlenül, mire ő hangosan, hátradöntött fejjel felkacagott.

– Majd meglátjuk – válaszolt, aztán leugrott az asztalról, és elégedetten vette szemügyre, hogy kábelek és drótok állnak ki a fehér füstjelzőből, de legalább nem villog. Ezt követően, mintha csak meg akarta volna jutalmazni magát a masina megbuherálásáért, elővett a zsebéből egy tárca cigarettát, és rágyújtott.

Ahogy elnéztem, elégedetten fújta ki a füstöt. Egy műanyag palackba, – amibe lötyögött egy kis víz – hamuzott, és látszólag ezután egészen derűs lett a kedve. Az ablakot kitárta – hogy rám volt tekintettel, vagy csak azért, hogy ne álljon a füst a szobában, nem tudtam – és gondtalanul szippantott bele a koporsószögbe.

– Miért nem hajolsz ki legalább az ablakon? Utálom a füstöt – motyogtam befogott orral. Az égéstermék marta az orromat és a torkomat.

– Nem hajolhatok ki, mert ha valaki meglátja, elég nagy bajba kerülök, okoskám. Nem szabad a szobában dohányozni, nem tudtad? – gúnyolódott, én pedig ettől a pillanattól kezdve elhatároztam, hogy nem fogok foglalkozni vele.

Nem mondok semmit, nem kérdezek tőle, és bármennyire is nehéz lesz, de nem szólók be neki. Tudtam, hogy nagy önfegyelemre és önmegtartóztatásra lesz szükség, de ez a srác egyszerűen nem érdemli meg, hogy egyetlen szót is rá pazaroljak, így bármilyen megpróbáló feladat is lesz, megerőltetem magam.

Mostantól levegőnek fogom nézni pont, ahogy azt tegnap kérte.

3. fejezet

Szeptember 6., kedd

Másnap olyan kipihentem keltem, mintha előző nap este fejbe vágtak volna. Még rémlett valamilyen álom is, bár a részletekre nem emlékszem. Mindig is volt egy olyan babonám, hogy ha ébredés után az ablakra nézek, akkor azonnal elfelejtek mindent, amit a REM-fázisban átéltem, mint most.

Felültem az ágyban, majd nyújtózkodtam egyet. A függönyök mögül beszivárgott a napsütés, így tudtam, hogy ma is meleg lesz. Mikor lesz már egy kis lehűlés?

– Jó reggelt, Csipkerózsika! – Adrian felé kaptam a fejem, aki egy gonosz vigyor kíséretében méregetett az ágyából.

Miért van fent ilyen korán?

Összehúztam a szemöldökömet és hunyorogva néztem rá, mert gyanús volt a viselkedése, aztán villámcsapásként ért a felismerés. A telefonomért nyúltam, amit az éjszakára töltőre tettem az fejem fölött lebegő polcra, de matató kezem csak az üres falapot találta. Adrianre kaptam a tekintetemet, és bosszúsan meredtem rá, ő azonban csak ártatlan arcot vágva tűrte a csúnya pillantásom.

– Hány óra van? – kérdeztem majdhogynem morogva. Még be voltam rekedve, így köhintettem párat, hogy visszatérjen a hangom. Nagyon rossz előérzetem volt.

– Fél nyolc, ha minden igaz – válaszolta és hasra fordult, hogy a könyökén támaszkodva, kényelmesebben tudjon bámulni.

– Fél nyolc?! Mit csináltál az ébresztőmmel?! Hol a telefonom? – borultam ki. Az ébredést követő enyhe kábaság pillanatok alatt elillant. Rögtön kapkodni kezdtem a fejem, hátha megpillantom a polcon vagy az asztalon, de csak hűlt helyét leltem.

– Nézd meg talán az ágy alatt – kuncogott elégedetten, mire egy mérges „Meg foglak ölni!” pillantás volt a jutalma. Azonnal lehajoltam, és benyúltam, hogy kivehessem. Megnyomtam az ujjlenyomat-olvasót, hogy bekapcsoljon, de nem villant fel a képernyő. Teljesen le volt merülve.

– Egyáltalán hogy csináltad? Be se tudtál lépni! – dühöngtem és bár gyakorlatban sose tettem volna, elméletben eljátszottam a gondolattal, hogy hozzávágom teljes erőmből a használhatatlan eszközt.

– A zseblámpa funkció csodákra képes és még bíbelődnöm se kellett a kóddal. Viszont nem pazarolnám az időt kérdésekre, mert kevesebb, mint fél órád van beérni az egyetemre – mondta, mire kipattantam az ágyból, a telefonomat idegesen az asztalra csaptam, és besiettem a fürdőbe egy adag ruhával. Egy szélsebes zuhanyzás után felöltöztem, megfésültem a hajam, fogat mostam, aztán lendületesen kinyitottam az ajtót. Adrian talpig feketében állt az ajtóban, táskája féloldalasan lógott a vállán, és hanyagul nézett vissza rám. Ha nem kellett volna fejvesztve sietnem, és jobban szemügyre vehettem volna, még azon a kijelentésen is elmorfondíroztam volna, hogy milyen jól áll neki ez az ejtett vállú felső a Fuck Off felirattal. De nem volt időm, így nem, nem néz ki jól! Borzalmas! Szörnyű! Elrettentő! Inkább ezekkel a jelzőkkel illetném, mert nem érdemelt mást, még úgy se, hogy nem hallja a gondolataimat.

– A nap végén kérem vissza – mondta, majd váratlanul felém dobott egy fekete dobozt. Ha akartam sem tudtam volna nem elkapni, mert pontosan a kezembe esett. Elkezdtem forgatni, hogy rájöjjek, mi az: egy hordozható töltő.

– Kösz, barom! – A végét csak magam elé suttogtam, de az ajtóból visszafordulva felém sandított. Ajka valami mosolyfélét produkált.

– A helyedben sietnék, Pam-Pam – válaszolta győztes mosollyal az arcán, majd bevágta maga mögött az ajtót.

Igaza volt, nem értem rá panaszkodni, így hát gyorsan kirántottam a kábelt a konnektorból, majd a vállamra kaptam a táskámat, amiben pont ugyanazok kaptak helyet, mint tegnap, és már indultam is. Kezemben szorongattam a kulcsot és a telefont, úgy futottam le az aulába. Nem volt időm megvárni a liftet, helyette levágtattam a lépcsőn, és rohantam, amilyen gyorsan csak tudtam. Sose voltam még ennyire ideges és dühös, mint most.

Percekkel később már az egyetem előtt álltam. Az időközben töltőre tett telefont bekapcsoltam, és megnyugodva szembesültem a ténnyel, hogy még volt tíz percem az előadás kezdetéig. Vettem egy mély levegőt, higgadtságot erőltettem magamra, majd beléptem az épületbe. A terem elé érve megláttam Katet, aki valószínűleg engem kereshetett, ide-oda kapkodta a fejét.

– Kat! – kiabáltam, mire felém fordult és eltökélt léptekkel közelített meg, átvágva az egyetemisták tömegén.

– Hol voltál eddig? Vártam rád vagy fél órát az aulában! Hívtalak is, de ki voltál kapcsolva! – aggódott.

– Adrian bosszút állt a tegnapi ébresztőm miatt. Míg aludtam, levette a telefonomat töltőről és az ágyam alá tette bekapcsolt zseblámpával, szóval reggelre teljesen lemerült. Fél nyolckor keltem fel – panaszkodtam, mire felnevetett.

– Nem mondod komolyan! – Örültem, hogy legalább Kat jól mulat a szerencsétlenségemen. Nekem már közel sem tetszett annyira. A tegnapi elhatározásom, hogy minden reggel futni megyek, már most kudarcba fulladt, ráadásul reggelizni se volt időm.

– De igen. Azt hittem, hogy be se érek. Úgy rohantam, hogy ember nem látott még engem így suhanni. Külső szemlélőként lehet azt hitték, hogy repülök – túloztam, hogy nyomatékosítsam, közben pedig helyet foglaltunk az előadóteremben. Alison mellé ültem ismét, de nem foglalkoztunk egymással különösképpen, mivel Kat és én eléggé belemerültünk a beszélgetésbe.

– Ez honnan van? – kérdezte Kat, mikor észrevette az asztalon pihenő Power Bankot, amire az iPhone-om volt csatlakoztatva.

– Adrian vágta hozzám, még a távozása előtt.

Kat erre széles mosolyra húzta a száját. Sejtelmesen nézett rám, ami ismét kihozott egy kicsit a sodromból. Miért néz így rám?

– Most mi van? – kérdeztem plafon felé fordított fejjel, mert tudtam, hogy Kat fantáziája ismét működésbe lépett és ez sosem jelentett jót rám nézve.

– Milyen rendes tőle, nem? Lemerítette a telefonodat, de gondoskodott arról, hogy azért használható legyen napközben.

– Nem rendes! Ez a minimum, azok után, hogy kicseszett velem – mérgelődtem, majd végszó gyanánt, belépett a terembe a pénzügy oktató, mi pedig halkabbra vettük a hangunk.

– Az iPaded nincs lemerülve? – hívta fel a figyelmemet az előttem heverő, még ellenőrizetlen készülékre.

– Nagyon ajánlom, hogy ne legyen – dünnyögtem, miközben félve a bekapcsoló gomb felé nyúltam. Adrian nagy szerencséjére ez úgy volt, ahogy tegnap hagytam.

Az első előadás viszonylag gyorsan eltelt, hiába volt majdnem két óra. Érdekes dolgokat mondott Mr. Benson, aki egy ötvenes éveiben járó, kicsit kopaszodó férfi személyében jelent meg, Harry Potter szemüveggel az orrán. A megjelenését látva Kattel összenéztünk és elneveztük magunkban Mr. Potternek, csak hogy hűek maradjunk a jellegzetes kiegészítőjéhez, és az egyik kedvenc filmünkhöz.

Szorgosan jegyzeteltünk végig, majd átküldtük egymásnak, hogy később összevethessük a két vázlatot. Utána Kattel kicsit fellélegezhettünk, mert a következő óránk – ami statisztika volt – csak négyre volt ütemezve, így a délelőtt és a délután nagy része csak ránk várt.

– Elmegyünk enni valamit? Kilyukad a gyomrom – néztem könyörögve a barátnőmre, aki rábólintott a kérdésemre.

– Hova menjünk?

– Elég, ha csak a büféig elsétálunk. Sürgősen kell valami, ha nem akarod, hogy testi sértés vádja miatt eltanácsoljanak innen – válaszoltam. Minél hamarabb kajához akartam jutni, és nem volt kedvem még a napon sétálni, hogy találjunk egy pékséget vagy akármit.

Egymás mellett elindultunk a földszintre, majd beálltunk a baromi hosszú sorba.

– Kitaláltál már valamit, hogy mivel vágsz vissza? – suttogta Kat a fülembe, amíg vártunk. Ráharaptam az ajkamra és gondolkodni kezdtem. Mivel lehet túljárni az eszén? Talán olyan helyre kellene tennem a telefonomat, ahol nem találja meg. Magam mellett kellene tartanom az ágyban, akkor esetleg megfontolja, hogy elvegye-e, nem?

– Nem hagyom a polcon, ahol könnyen elérheti, helyette inkább a telefonommal fogok aludni. Úgyis felébrednék, ha ott kutakodna. Sötétben úgyse látja, hogy hol van pontosan, világítani meg nem világíthat, ha azt akarja, hogy tovább aludjak – mondtam ki hangosan az ötletem, mire Kat „Ez most komoly?” tekintettel illetett, én pedig sóhajtottam egyet, és így szóltam:

– Van jobb ötleted? Mert ha igen, hallgatom.

– Állíts a telefonodra ébresztőt és aludj vele, de legyen B terved! Ha nem kelsz fel arra, hogy ismét kicsempészi mellőled, akkor mi fog megszólalni? Kapcsolj a tabletre is egyet, és tedd olyan helyre, ami nem árulkodik arról, hogy reggel hatkor csörögni fog – mondta, és megkocogtatta a halántékát, jelezve, hogy ez egy bomba elmélet a részéről.

– Oké, de ha utána lemerülve találom miattad, akkor rettentő mérges leszek, csak szólok – figyelmeztettem szigorú tekintettel.

– Értettem, és vállalom a következményeket – szalutált komolyságot színlelve.

Bólintottam, majd a sor elejére néztem. Még mindig rengetegen voltak előttünk és nem értettem, hogy miért nem halad a sor. Aztán feltűnt, hogy a pultnál nincs senki, aki kiszolgálna minket.

– Szerintem éhen halok, mire kajához jutok.

– Akkor menjünk el egy kávézóba, meghívlak – hallottam egy hangot magam mögött. Elsőre nem gondoltam, hogy nekem intézték az előbb hallott szavakat, így nem tulajdonítottam figyelmet neki, de miután megkocogtatta az ismerős hang tulajdonosa a vállamat, nem tudtam ellenállni, muszáj volt felé fordulnom.

Miles vigyorogva magasodott fölém.

– Na, gyere. Téged is meghívlak – nézett Katre irigylésre méltó életkedvvel. A barátnőm erre kérdőn pillantott rám, a szemében pedig láttam a néma könyörgést, hogy ne utasítsam el. Elhúztam a számat, reménykedve előre pillantottam a sorra, ami még mindig egy helyben állt, majd vissza Milesra.

– Legyen, menjünk. De ne szokj hozzá! Adrian barátaival nem barátkozom, és ez alól te sem leszel kivétel – szögeztem le, mire Miles szívéhez kapott és így szólt tettetett sértettséggel:

– Mit ártottam én neked Pam-Pam?

– Nem megmondtam, hogy a Pam-Pamet felejtsd el? – förmedtem rá, a kérdésével nem foglalkozva. Hát nem hiszem el, hogy ennyire értetlen!

– De olyan aranyos ez a becenév. Nekem nagyon tetszik.

– Nekem viszont nem, és az aranyostól is távol áll – kontráztam. Kat csendben haladt mellettünk így jobb ötlet híján beavattam az eszmecserébe.

– Te mit gondolsz, Kat?

– Nekem is tetszik ez a név. Olyan különleges, senki nem hívott eddig így téged – mondta ki gondolkodás nélkül, mire szúrós tekintettel fordultam felé, ő pedig fülét-farkát behúzva mentegetőzni kezdett. – Mármint, úristen… rohadt gáz és gyerekes! Miles! Találj ki valami jobban csengő nevet – javította ki magát, Miles azonban hozta az egy napja megismert formáját és kisfiúsan elmosolyodott. Aztán váratlanul nekem szegezett egy kérdést.

– Van barátod? – A szemem elkerekedett, és lassan, elképedve meredtem rá. Jól értettem a kérdést, vagy már félrehallok az éhségtől?

Kat erősen oldalba bökött, miután nem válaszoltam. Nem találtam a szavakat elsőre, mintha elvitte volna a cica a nyelvem, aztán megembereltem magam, és kurtán feleltem.

– Miért fontos ez? – Kat nem volt megelégedve a válaszommal, mert ismét beékelte a könyökét két bordám közé, mire feljajdultam. Kezdett fájni a sok bökdöséstől.

– Csak kíváncsi vagyok, olyan nagy baj ez? Ha érdekel, nekem nincs barátnőm – válaszolta sétálás közben. Már nem volt messze a Starbucks.

– El kell, hogy szomorítsalak, mert ez eddig sem érdekelt, és most se fog.

– Kat? – dőlt kicsit előre, hogy barátnőmre nézhessen segítségkérőn.

– Nincs senkije. Szingli mióta ismerem, és elég rég ismerem – kuncogott elárulva engem.

– Kat, kinek is az oldalán állsz most? Mert nem érzem a támogatásod – szúrtam le egyből, amiért választ adott Miles kérdésére.

– Csak egy egyszerű kérdés volt! Nincs ebben semmi!

– Nem kötelességem minden „egyszerű” kérdésre válaszolnom, főleg nem a