MARY ANN SHAFFER és ANNIE BARROWS

részlet

Fordította Szántó Judit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Mary Ann Schaffer & Annie Barrows: The Guernsey Literary and Potato Peel Pie Society
Dial Press, a Division of Random House, New York, 2008

Copyright © 2008 by The Trust Estate of Mary Ann Shaffer & Annie Barrows
Hungarian translation © 2010, 2018, 2026 Szántó Judit jogutódja
Magyar kiadás © 2010, 2018, 2026 Park Könyvkiadó, Budapest

ISBN 978 963 633 367 6

Felelős szerkesztő Szalay Marianne
Szerkesztette Dávid Anna
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Markwarth Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti alapján készítette Oláh Gábor
Az elektronikus könyvet készítette Ambrose Montanus

Szeretettel ajánlom édesanyámnak, Edna Fiery Morgannek és kedves barátnőmnek, Julia Poppynak
M. A. S.

Valamint az én édesanyámnak, Cynthie Fiery Barrowsnak
A. B.

Első rész

1946. január 8.

Sidney Stark úr

Stephens & Stark Könyvkiadó

St. James tér 21.

London

Kedves Sidney!

Susan Scott egy világcsoda. Több mint negyven példányt adtunk el a könyvből, ami önmagában is örömteli, de az én szempontomból még izgalmasabb volt a trakta. Susannek sikerült extra cukorjegyet szereznie a mázhoz és valódi tojást a habcsókhoz. Ha minden irodalmi löncse ilyen élményszerű lesz, hajlandó vagyok akár országos turnéra is indulni. Mit gondolsz, egy gavalléros prémium hatására nem kerítene egy kis vajat is? Tegyünk próbát. A pénzt levonhatod a honoromból.

Most jöjjön a rossz hír. Azt kérdezted, hogy állok az új könyvemmel. Nos, Sidney: sehogy.

Az angolok gyengéi kezdetben oly ígéretesnek tűnt. Elvégre az ember rizsmákat írhatna tele az Angol Nyuszik Felmagasztalása Ellen Tiltakozók Társaságáról. Előbányásztam egy fotót az Élősdiirtók Szakszervezetének oxfordi menetéről; a plakátok nagy betűkkel harsogták: „Le Beatrix Potterrel!” De miről írjon az ember egy ilyen főcím után? Nincs miről, és kész.

Már nincs kedvem ehhez a könyvhöz. Az agyam kiszikkadt, a szívem kihűlt. Izzy Bickerstaff igazán közel férkőzött hozzám, és ma is kedves nekem, de ezen a néven többé nem akarok írni. Ezentúl nem szeretném, ha ügyes tollú újságírónak könyvelnének el. Elismerem, hogy a háború alatt érdem volt az olvasókat megnevettetni, vagy legalább megkuncogtatni, de ezt nem csinálom tovább. Újabban cserben hagyott mind az arány-, mind az egyensúlyérzékem, márpedig isten a tudója, hogy enélkül nem lehet humort előállítani.

Ugyanakkor nagyon örülök, hogy a Stephens & Stark szépen keres az Izzy Bickerstaff hadba vonullal. Mindjárt nem furdal úgy a lelkiismeret az Anne Brontë-életrajzom fiaskója miatt.

Köszönet mindenért, sok szeretettel

Juliet

Ui.: Most olvasom Montaguné összegyűjtött levelezését. Tudod-e, mit írt ez a nyomasztó nőszemély Jane Carlyle-nak? „Drága kis Jane-em, minden ember valamilyen adottsággal születik; a tiéd az, hogy helyes kis levélkéket írsz.” Remélem, Jane leköpte.

Sidney Julietnek

1946. január 10.

Juliet Ashton kisasszony

Glebe tér 23.

Chelsea, London

Kedves Juliet!

Gratulálok! Susan Scott szerint a löncs alkalmából te meg a hallgatóság úgy egymásra kaptatok, mint iszákos a rumra – úgyhogy ne izgulj tovább a jövő heti találkozók miatt. Nagy sikered lesz, efelől semmi kétség. Ne felejtsd el, hogy én már ott voltam, amikor tizennyolc évvel ezelőtt oly felvillanyozóan olvastad fel A Megaláztatás völgyében éneklő pásztorfiút; vagyis nagyon jól tudom, hogy másodperceken belül a kisujjad köré csavarsz minden jelenlévőt. Egy szerény javaslat: talán ez esetben jobban tennéd, ha az előadás után nem vágnád a könyvet az ott ülők közé.

Susan már alig várja, hogy végigkalauzoljon a könyvesboltokon Bathtól Yorkshire-ig, Sophie meg persze agitál, hogy terjesszük ki az országjárást Skóciára is. A legbőszítőbb testvérbátyi modorban közöltem vele, hogy „erre még visszatérünk”. Tudom, hogy rettentően hiányzol neki, de a Stephens & Stark nem lehet fogékony az ilyen szempontokra.

Épp az imént futottak be az Izzy-féle elszámolások Londonból meg a London körüli megyékből – rendkívül kedvezőek. Még egyszer: gratulálok!

Az angolok gyengéi miatt ne emészd magad. Jobb, hogy a lelkesedésed most hunyt ki, mint ha már fél évet öltél volna a tapsifülesekbe. Az elképzelés rút üzleti lehetőségei csábítóak voltak, de én is úgy gondolom, hogy a téma hamarosan kimerülhet. Majd eszedbe jut valami más – valami, ami igazán közel áll hozzád.

Vacsorázzunk együtt, mielőtt útra kelsz? Írd meg, melyik napon.

Szeretettel

Sidney

Ui.: Milyen helyes kis levélkéket írsz!

Juliet Sidney-nek

1946. január 11.

Kedves Sidney!

Remek lenne! Mit szólnál valamilyen folyóparti helyhez? Én osztrigát, pezsgőt és, ha kapható, marhasültet kérnék; ha nem, a csirke is megteszi. Nagyon örülök, hogy Izzy jól fogy. Netán elég jól ahhoz, hogy ne kelljen bepakolnom és elutaznom?

Mivel te meg az S&S tűrhetően sikeres írót csináltatok belőlem, a cechet én állom.

Szeretettel

Juliet

Ui.: A Megaláztatás völgyében éneklő pásztorfiút nem a közönséghez vágtam, hanem a beszédtanárnőmhöz. A lába elé céloztam, de elhibáztam.

Juliet Sophie Strachannek

1946. január 12.

Sophie Strachan

Feochen-tanya

Oban mellett, Argyll megye

Kedves Sophie!

Természetesen boldog lennék, ha találkozhatnánk, de én egy robot vagyok, akit megfosztottak lelkétől és akaratától. Sidney utasítására fel kell keresnem Batht, Colchestert, Leedset és más, hasonlóan kies helyeket, amelyek pillanatnyilag nem jutnak eszembe, és nem kóborolhatok el csak úgy Skóciába. Sidney homloka ráncokba gyűrődne – a szeme összeszűkülne – és kimérten járna fel s alá. Te is tudod, milyen idegtépő, ha Sidney kimérten jár fel s alá.

Bárcsak elosonhatnék a farmodra egy kis kényeztetésért! Ugye nem bánnád, ha feltenném a lábam a díványra? Utána pokrócokba csavarnál, és teát hoznál. Alexander jó néven venné, ha a díványa állandó lakót kapna? Azt mondtad, türelmes természet, de talán mégis bosszantónak találná.

Hogy miért süppedtem ilyen melankóliába? Holott ujjonganom kellene, amiért egy elbűvölt hallgatóság előtt felolvashatok Izzyből. Tudod, milyen szívesen beszélek könyvekről, és mennyire imádom a dicshimnuszokat. Élvezhetném a készülődést. De az az igazság, hogy borús vagyok – borúsabb, mint bármikor a háború alatt. Ó, Sophie, olyan zilált minden… Az utak, a házak, az emberek hangulata. Főleg az utóbbi.

Tegnap este egy borzalmas estélyen voltam; valószínűleg az hangolt le ennyire. A kaja rémséges volt – no de erre számíthattam. Inkább a vendégek vették el az életkedvemet. Ilyen csüggesztő társasággal még soha nem volt dolgom. Bombákról folyt a szó meg éhezésről. Emlékszel Sarah Morecroftra? Ő is ott volt, a maga csupa csont, libabőr és tulipiros rúzsos valójában. Jól emlékszem, hogy valaha egész csinos volt? És nem azért a lovaglós alakért bolondult, aki aztán Cambridge-be ment? Nos, a fickó nem ütötte fel a fejét; Sarah egy szürke bőrű orvoshoz ment hozzá, aki csettint a nyelvével, mielőtt megszólal. De még mindig maga volt a vadromantikus idill az asztalszomszédomhoz képest, aki történetesen nőtlen volt, feltehetően az utolsó e nemben a Földön. Jaj, istenem, milyen epésen hangzik minden szavam!

Esküszöm, Sophie: nekem valami bajom van. Minden férfit, aki csak elém kerül, elviselhetetlennek találok. Talán alább kellene adnom; no nem a szürke bőrű csettintőig, de valamivel azért alább. Még a háborúra sem foghatom: sose volt valami nagy szerencsém a férfiakkal, nem igaz?

Mit gondolsz, lehet, hogy a St. Swithin kazánfűtője volt az egyetlen igaz szerelmem? Mivel soha nem beszéltem vele, ez nem hangzik túl életszerűnek, de legalább elmondhatom, hogy nem minden szenvedélyem torkollott csalódásba. És milyen szép fekete haja volt! Ezután következett, ha még emlékszel, a Költők Éve. Sidney mindig pocskondiázza őket, amit nem is értek, hiszen mindet ő mutatta be nekem. Aztán jött szegény Adrian. Tudom, hogy fölösleges eldarálni neked az egész rémes névsort, de mondd, Sophie: mi a baj velem? Túl válogatós vagyok? Én nem akarok férjhez menni csak azért, hogy férjnél legyek. El sem tudok képzelni fájdalmasabb magányt, mint hogy életem hátralévő részét olyasvalakivel töltsem, akivel nem lehet beszélgetni, vagy ami még rosszabb: akivel nem lehet hallgatni.

Micsoda szörnyű, nyavalygós levél! Na, mit szólsz? Sikerült elérnem, hogy megkönnyebbülj, amiért elkerülöm Skóciát! Persze az is lehet, hogy mégsem. A sorsom Sidney kezében van.

Csókold meg helyettem Dominicet, és mondd el neki, hogy a minap láttam egy patkányt, amelyik akkora volt, mint egy terrier.

Minden jót Alexandernek, és neked százszor annyit

Juliet

Feladó: Dawsey Adams, Guernsey, Csatorna-szigetek

Julietnek

1946. január 12.

Juliet Ashton kisasszony

Oakley utca 81.

Chelsea, London

Kedves kisasszony!

A nevem Dawsey Adams, és Guernsey-n, St. Martin járásban, a farmomon élek. A nevét onnan ismerem, hogy van egy régi könyvem, amely valamikor az öné volt – Elia válogatott esszéi, de az íróját igazából Charles Lambnek hívták. Az ön neve és címe a belső borítón állt.

Őszinte leszek – én odavagyok Charles Lambért. Mivel a tulajdonomban lévő könyv „válogatott” esszékről beszél, úgy gondoltam, talán írt egyebet is. Ha igen, akkor nagyon szeretném elolvasni, és a németek elmentek ugyan, de Guernsey-n azóta sincs könyvesbolt.

Nagy szívességet kérnék öntől. Megírná nekem egy londoni könyvesbolt nevét és címét? Szeretnék postán további Charles Lamb-műveket rendelni. Azt is szeretném tudni, megírta-e valaki az élettörténetét, és ha igen, kaphatnék-e egy példányt abból is? Bármilyen ragyogó és mozgékony elme Lamb úr, szerintem volt az életében valami nagy bánat.

A német megszállás alatt Charles Lamb igencsak megnevettetett, különösen azzal, amit a sült malacról írt. A guernsey-i Krumplihéjpite Irodalmi Társaság is egy sült malac miatt alakult meg, amelyet rejtegetnünk kellett a német katonák elől, ezért úgy érzem, Lamb úr meg én lelki rokonok vagyunk.

Sajnálom, hogy terheltem, de még jobban sajnálnám, ha nem tudhatnék meg róla többet, mivelhogy az írásai közeli barátjává tettek.

Abban a reményben,
hogy nem okoztam kellemetlenséget:

Dawsey Adams

Ui.: Barátnőm, Maugeryné vett egy füzetfélét, amely régebben szintúgy az öné volt. A címe: Létezett-e égő csipkebokor? Mózes és a tízparancsolat védelmében. Maugerynénak nagyon tetszett az ön lapszéli megjegyzése: „Isten szava vagy tömegakarat???” Eldöntötte esetleg azóta, hogy melyik a kettő közül?

Juliet Dawsey-nak

1946. január 15.

Dawsey Adams úr

Les Vauxlarens, La Bouvée

St. Martin járás, Guernsey

Kedves uram!

Az Oakley utcából már elköltöztem, de igazán örülök, hogy a levele éppúgy megtalált, mint ahogy a könyvem megtalálta önt. Szívszorító érzés volt megválni Elia válogatott esszéitől, de két példányom volt belőle, és a könyvespolcomon kitört a helyhiány. Mégis árulásnak éreztem, hogy eladtam, de ön megnyugtatta a lelkiismeretem.

Kíváncsi lennék, hogy került a könyv Guernsey-re. Lehet, hogy a könyvekben valamilyen fészekrakó ösztön munkál, amely igazi olvasóikhoz vezérli őket. Milyen szép volna, ha ez igaz volna!

Mivel legkedvesebb foglalatosságom a könyvesboltokban böngészni, mihelyt a levelét kézhez vettem, rögtön elmentem Hastings és Fiaihoz. Évek óta járok hozzájuk, és mindig megtaláltam azt a könyvet, amelyik éppen kellett – és még további hármat, amelyekről nem tudtam, hogy kellenek. Elmondtam Hastings úrnak, hogy ön egy rendes, tiszta példányt szeretne Elia újabb esszéiből (de nem valamilyen bibliofil kiadást). Csomagban fogja elküldeni önnek (csatolva a számlát), és nagyon örül, hogy ön is Charles Lamb rajongói közé tartozik. Azt mondta, a legjobb Lamb-életrajz E. V. Lucasé, és valahonnan majd szerez egy példányt, de ez eltarthat egy ideig.

Addig is elfogadna tőlem egy kis ajándékot? Lamb Válogatott leveleiről van szó, és azt hiszem, többet tud meg belőle az íróról, mint akármelyik életrajzból. E. V. Lucas alighanem olyan finnyás, hogy biztosan nem közli a legkedvesebb Lamb-idézetemet: „Bú, bú, bú, bum, bum, bum, hapci, hapci, hapci, morotva, morotva, riccs, raccs, rumlibum! Most már biztosan elkárhozom. Két nap óta egyfolytában ittam. Erkölcsi érzékem a végromlás utolsó szakaszába jutott, és vallásosságom egyre gyengül.” Ezt is megtalálhatja a Levelekben (a 244. oldalon). Ez volt Lamb első írása, amely a kezembe jutott, és pironkodva vallom be: csak azért vettem meg, mert valahol azt olvastam, hogy egy Lamb nevű ember meglátogatta a börtönben a barátját, Leigh Huntot, akit a walesi herceg megrágalmazásáért csuktak be.

Lamb, mialatt ott időzött, segített Huntnak, hogy a cella mennyezetét égszínkékre fesse, fehér felhőkkel. Ezután az egyik falra futórózsát pingáltak, majd, mint kiderült, Lamb pénzt ajánlott Hunt családjának támogatására, noha ő maga is szegény volt, mint a templom egere. Lamb ezenkívül megtanította Hunt legkisebb lányát, hogy a miatyánkot visszafelé elmondja. Csak természetes, hogy az ilyen emberről lehetőleg mindent meg szeretnénk tudni.

Ezért imádok úgy olvasni. Az ember érdeklődését felkelti egy icipici részlet, amelynek nyomán eljut egy újabb könyvhöz, és onnan valami apróság révén egy harmadikhoz. Mint egy mértani haladvány, amely sehol nem ér véget, és az ember merő gyönyörűségből foglalkozik vele.

A borítón látható vérszerű folt valóban vér. Ügyetlenkedtem a papírvágó késsel. A csatolt képeslapon Lamb arcképe látható, melyet a barátja, William Hazlitt festett.

Ha van ideje velem levelezni, válaszolna néhány kérdésre? Összesen háromra. Miért kellett a sült malacos vacsorát titokban tartani? Hogyan lett egy malacból irodalmi társaság? És ami a legfogasabb: mi az a krumplihéjpite, és mit keres a társaságuk nevében?

Albérlőként lakom a Glebe tér 23.-ban: Chelsea, London. Az Oakley utcai lakást 1945-ben lebombázták, és még mindig hiányzik. Az Oakley utca csodálatos hely volt; három ablakomból ki lehetett látni a Temzére. Tudom, szerencsés vagyok, amiért egyáltalán találtam Londonban lakást, de úgy látszik, a siránkozáshoz több tehetségem van, mint az elégedettséghez. Nagyon örülök, hogy az Elia-vadászatról éppen én jutottam eszébe.

Őszinte üdvözlettel

Juliet Ashton

Ui.: Mózest illetően nem jutottam dűlőre – a kérdés még most is izgat.

Juliet Sidney-nek

1946. január 18.

Kedves Sidney!

Ez nem levél, hanem bocsánatkérés. Kérlek, ne haragudj, amiért nyafogtam az Izzy tiszteletére rendezett teadélutánok és ebédek miatt. Netán zsarnoknak is neveztelek? Minden visszavonva! Imádom a Stephens & Starkot, amiért eltávolított Londontól.

Bath gyönyörű város: csupa félkör alakba rendezett, jó állapotú fehér ház, London komor fekete épületei vagy – ami még rosszabb – az egykori épületek helyén álló romhalmazok helyett. Élvezet beszívni a tiszta, friss levegőt a szén füstje meg a por után. Hideg van, igaz, de ez nem a londoni nyirkos fagy. Még a járókelők is mások – jó állapotban vannak, akár a házaik, és nem szürkék meg görnyedtek, mint a londoniak.

Susannek úgy tűnt, Abbot könyvdélutánján a vendégek remekül érezték magukat; azt pedig tudom, hogy én elememben voltam. Az első két perc után a nyelvem már levált a szájpadlásomról, és kezdtem élvezni az egészet.

Susannel holnap útra kelünk Colchester, Norwich, King’s Lynn, Bradford és Leeds könyvesboltjai felé.

Köszönet mindenért, szeretettel

Juliet

Juliet Sidney-nek

1946. január 21.

Kedves Sidney!

Éjszaka vonaton utazni szintén nagyszerű élmény! Nem kell órákig állni a folyosón, nem tolnak mellékvágányra egy csapatszállító szerelvény kedvéért, és főleg nincsenek többé elsötétítő függönyök! Amerre áthaladtunk, minden ablak világos volt, és végre megint leskelődhettem. Annyira hiányzott a háború alatt! Úgy éreztem, mind vakonddá váltunk, és ki-ki a maga külön alagútjában furakszik. Nem tartom magam igazi voyeurnek – az olyanokat a hálószobák izgatják, de engem a családok hoznak lázba, ahogy a nappaliban vagy a konyhában tesznek-vesznek. Elég egy pillantás a könyvespolcaikra, az íróasztalaikra, az égő gyertyáikra vagy a tarka díványpárnáikra, és az egész életüket el tudom képzelni.

Ma volt a Tillman könyvesboltban egy utálatos, nagyképű alak. Miután beszéltem Izzyről, megkérdeztem, ki szeretne hozzászólni. Ez az alak a szó szoros értelmében felugrott a székéről, hogy a szemembe bámulhasson, és azt kérdezte: hogy merészelem én nő létemre elkorcsosítani Isaac Bickerstaff nevét? „Az igazi Bickerstaff, a neves újságíró, de nem is, a 18. századi irodalom e szent szellemóriása már halott, maga pedig megszentségtelenítette a nevét!”

Mielőtt egy szót is kinyöghettem volna, talpra ugrott egy nő a hátsó sorokból. „Jaj, üljön már vissza! Hogy lehet megszentségteleníteni valakit, aki nem is létezett? Hogy lehetne halott, amikor soha nem élt? Isaac Bickerstaff Joseph Addison álneve volt a Spectatorben! Ashton kisasszony pedig olyan kitalált nevet használ, amilyenhez kedve van, úgyhogy fogja be a száját!” Hát ilyen hősi védelmezőm akadt – a pofa pedig sürgősen elszelelt.

Sidney, nem ismersz egy ifjabb Markham V. Reynolds nevű embert? Ha nem, megkeresnéd-e nekem, mit tudom én, a Ki kicsoda?-ban, a Domesday Bookban1 vagy a Scotland Yardnál? Ha ezekben nincs nyoma, lehet, hogy egész egyszerűen a telefonkönyvben is megtalálható. Gyönyörű tavaszi virágokból kötött csokrot küldött nekem a bathi szállodába, egy tucat fehér rózsát a vonatra, és egy nyaláb piros rózsát Norwichba – egyetlen szó kísérőszöveg nélkül, csak a dombornyomású névjegyével.

Ha már itt tartunk, honnan tudja ez az illető, hogy Susan meg én hol lakunk és melyik vonatra szállunk? Mindhárom küldemény a helyszínen várt, amikor megérkeztem. Nem tudom, bóknak tekintsem-e az egészet vagy üldözésnek.

Szeretettel

Juliet

Juliet Sidney-nek

1946. január 23.

Kedves Sidney!

Susan most mutatta meg Izzy forgalmazási adatait – alig hiszek a szememnek. Komolyan úgy gondoltam, mindenki annyira torkig van már a háborúval, hogy nem örülnek, ha valaki emlékezteti őket – és különösen attól borzadnak, ha ezt egy könyvben teszi. Szerencsére ezúttal is neked volt igazad, és én tévedtem (majd megpukkadok, amiért ezt be kell ismernem).

Utazni, lelkes közönség előtt beszélni, dedikálni és idegenekkel találkozni – mindez igazán szívderítő. Az asszonyok, akikkel megismerkedtem, elmesélték izgalmasabbnál izgalmasabb háborús élményeiket; szinte bánom, hogy a rovatom megszűnt. Tegnap egy norwichi hölggyel csevegtem el, hosszasan, de nagyon kellemesen. Négy tizenéves lánya van, és a legidősebbet épp a múlt héten meghívták a helyi kadétiskolába. A leányka a legszebb ruháját vette fel, hófehér glaszékesztyűt húzott, de alighogy átlépte a küszöböt és végignézett a tengernyi ragyogó fiatal arcon, fogta magát, és elájult! Szegény gyermek még soha nem látott egyszerre ennyi férfit. Gondold csak végig! Egy egész nemzedék nőtt fel táncmulatságok, ötórai teák és egy kis flört nélkül…

Szívesen nézek körül a könyvesboltokban és ismerkedem az eladókkal. A könyvesbolti eladók, komolyan mondom, egy külön kaszt. Nincs épeszű ember, aki ezért a fizetésért beállna dolgozni egy könyvesboltba, de épeszű ember tulajdonos se akarna lenni – túl csekély a haszon. Az ilyenekben tehát csakis az olvasók és az olvasás iránti szeretet munkálhat – no meg hogy az új könyveket először lestoppolhatják maguknak.

Emlékszel, mi volt a húgoddal együtt az első londoni munkahelyünk? A zsémbes Hawke úr antikváriumában? Mennyire szerettem azt az embert! Ha kicsomagolt egy doboz könyvet, simán a kezünkbe nyomott egyet-kettőt, és hozzátette: „Aztán tiszta legyen a kezük, és cigarettahamut se akarok látni – és az isten szerelmére, Juliet, mellőzze a lapszéli jegyzeteket! Maga pedig, Sophie, kedves, vigyázzon, nehogy a barátnője olvasás közben kávét igyon!” Mi meg boldogan elinaltunk az új könyveinkkel.

Akkor se, azóta se értem, miért van az, hogy sokan, akik egy könyvesboltba betévednek, nem tudják, hogy valójában mit keresnek. Csak körül akarnak nézni, és reménykednek, hogy valamelyik könyv majd megtetszik nekik. És ilyenkor, mert van annyi eszük, hogy a fülszövegnek ne higgyenek, az eladónak teszik fel az obligát három kérdést: 1. Miről szól a könyv? 2. Maga olvasta? 3. És tetszett?

Az igazi megszállott eladók, amilyenek Sophie-val mi voltunk, nem tudnak hazudni. Az arcunk mindent elárult. A felszökő szemöldök, a lebiggyedő száj rögtön leleplezi, hogy a szóban forgó, papírra nyomtatott, kemény táblába kötött valami nem érdemli meg a könyv nevet. Az okos vevő ilyenkor arra kér, ajánljunk valami mást, mire odavonszoljuk egy másik kötethez, amit feltétlenül el kell hogy olvasson. Ha elolvassák, és nem tetszik nekik, úgysem jönnek vissza többé. De ha lelkesednek érte, életük végéig a vevőink maradnak.

Jegyzetelsz már? Jól tennéd. A kiadó, ha jót akar magának, ne egy, hanem több olvasópéldányt küldjön a könyvesboltokba, hogy az egész személyzet elolvashassa.

Seton úr ma megjegyezte, hogy Izzy Bickerstaff eszményi ajándék annak, akit szeretünk, és annak is, akit nem szeretünk, de mégis meg kell ajándékoznunk. Azt is közölte, hogy az eladott könyvek 30 százalékát ajándékba veszik az emberek. Harminc százalék? Lehet, hogy hazudik?

Susan elmesélte, mit intézett még el a felolvasó körutunkon kívül? Engem. Még fél órája sem ismertük egymást, máris tudtomra adta, hogy a sminkem, a ruháim, a frizurám, a cipőim mind reménytelenül unalmasak. Talán még nem hallottam, hogy a háborúnak vége?

Így aztán először elvitt Helena asszonyhoz hajvágásra; most rövid és göndör a hajam, és nem hosszú és lankatag, mint eddig. Egy picit színezve is lett; Susan és a Helena szerint a festék majd kihozza „a gyönyörű gesztenyebarna fürtjeim” aranyos csillogását. De én átlátok rajtuk: a lassan előkúszó ősz szálakat akarják elfedni (négyet számoltam össze). Vettem egy tégely arckrémet, egy csodás illatú folyékony kézápolót, egy új rúzst és egy szempilla-bodorítót is; az utóbbitól sajnos mindig bandzsítok.

Ezután Susan egy új ruhára is rá akart beszélni. Emlékeztettem rá, hogy a királyné nagyon elégedett az 1939-es ruhatárával, akkor én miért akarnék újat? Susan kijelentette, hogy a királynénak nincs szüksége rá, hogy idegeneknek imponáljon, nekem viszont igen. Úgy éreztem, mintha haza- és felségárulást követnék el; tisztességes nő manapság nem vesz új ruhákat. De amikor megláttam magam a tükörben, megfeledkeztem minderről. Négy év óta ez volt az első új ruhám – és micsoda ruha! A színe hajszálra az érett őszibaracké, és mozgás közben csodás redőkbe hullik. Az elárusító kisasszony azt mondta, „párizsi sikkje” van, és nekem is párizsi sikkem lenne, ha megvenném. Így hát megvettem. Az új cipővel még várni kell, mivel majdnem egy egész évre szóló ruhajegyem ment rá erre az egy darabra.

Most, hogy Susan, a frizurám, az arcom és a ruhám összefogtak, már nem nézek ki úgy, mint egy fásult, ütött-kopott harminckét éves, hanem csupa élet, elegáns, haute couture-izált (remélem, van ilyen francia ige) harmincévesnek látszom.

Az új ruháról, illetve az új cipő hiányáról jut eszembe: nem döbbenetes, hogy a háború utáni jegyrendszer még a háború alattinál is szigorúbb? Elismerem persze, hogy Európa-szerte emberek százezrei számára kell élelemről, fedélről, ruhaneműről gondoskodni, csak titkon fájlalom, hogy ezek közt annyi a német.

Ami az új könyvet illeti, még mindig semmi ötletem. Már-már depressziós leszek miatta. Nincs valami javaslatod?

Mivel saját értékelésem szerint Északon vagyok, ma este interurbán felhívom Sophie-t Skóciában. Üzensz valamit a húgodnak? Esetleg a sógorodnak vagy az unokaöcsédnek?

Életemben nem írtam még ilyen hosszú levelet – de neked nem muszáj hasonlóval viszonoznod.

Szeretettel

Juliet

Susan Scott Sidney-nek

1946. január 25.

Kedves Sidney!

Ne higgyen az újsághíreknek. Julietet nem vették őrizetbe, és nem is vezették el bilincsben. Csupán megdorgálta egy bradfordi rendőr, és az is alig állta meg nevetés nélkül.

Tény, hogy egy teáskannát vágott Gilly Gilbert fejéhez, de ne hidd el Gillynek, hogy le is forrázta; a tea már kihűlt. Különben is legföljebb súrolta, de nem találta telibe. Még a szállodaigazgató sem fogadta el, hogy megtérítsük a teáskanna árát – épp csak a széle lett kicsit csipkés. Viszont Gilly üvöltözése miatt kénytelen volt kihívni a rendőrséget.

Íme a sztori, és vállalok érte minden felelősséget. Nem lett volna szabad Gillynek igent mondanom, amikor arra kért, szervezzek meg egy interjút Juliettel. Tudtam, milyen utálatos alak, és egyike azoknak a nagyképű kis verebeknek, akik a londoni Esti Harsona körül nyüzsögnek. Azt is tudtam, hogy Gilly is, a Harsona is rettentő féltékenyek a Spectator nagy sikerű Izzy Bickerstaff rovatára, és persze magára Julietre is.

Éppen visszaértünk a szállodába a Brady-féle Könyvbarát Klub Juliet tiszteletére rendezett fogadásáról, mindketten fáradtak voltunk, és hát el is voltunk telve önmagunkkal, amikor a hallban Gilly egyszer csak felpattant egy fotelből. Arra kért, teázzunk együtt, hogy aztán rövid interjút csinálhasson „a csodálatos Ashton kisasszonnyal – vagy nevezzem inkább Anglia egyedülálló Izzy Bickerstaffjának?” Már az ömlengése is gyanús lehetett volna, de nem figyeltem fel rá – más vágyam se volt, mint hogy leüljek, kérőddzem Juliet sikerén, és megigyak egy tejszínes teát.

Így is történt. A beszélgetés gördülékenyen folyt, nem is nagyon figyeltem oda, amikor Gilly egyszer csak azt mondja: „…ugye maga is hadiözvegy volt? Vagy legalábbis majdnem az… Bizonyos Rob Dartry hadnagy volt a vőlegénye, nemde? Már meg is történtek az előkészületek a szertartásra, nem igaz?”

Juliet így felelt: „Uram, nem értem egész tisztán.” Hiszen ismeri, milyen udvarias.

„De ugye nem tévedek? Maga és Dartry hadnagy már megkapták a házassági engedélyt, és 1942. december 13-án délelőtt 11 órára ki is tűzték az esküvőt a chelsea-i anyakönyvi hivatalba. Utána asztalt foglaltak a Ritzben az esküvői ebédre, csak éppen egyik helyszínen sem jelentek meg. Napnál világosabb, hogy magácska az oltár előtt faképnél hagyta szegény Dartry hadnagyot, hogy az magányosan, megalázva kullogjon vissza a hajójára, majd megtört szívvel kössön ki Burmában, ahol három hónappal később elesett.”

Felegyenesedtem, a szám is tátva maradt. Csak néztem tehetetlenül Julietre, aki továbbra is udvarias akart maradni. „Nem az oltár előtt hagytam faképnél, hanem már előző nap. És nem volt megalázva, sőt megkönnyebbült. Egyszerűen megmondtam neki, hogy mindent meggondolva még sincs kedvem férjhez menni. Higgye el, uram, boldog emberként távozott; örült, amiért megszabadult tőlem. És nem kullogott vissza magányosan és megcsalatva a hajójára, hanem egyenesen a CCB Klubba ment, és egész éjjel Belinda Twininggel táncolt.”

Nos, Sidney, Gilly meglepődött, de eszében sem volt, hogy meghátráljon. Ez nem szokása az ilyen élősdieknek. Egykettőre megszimatolta, hogy még zaftosabb sztorit tálalhat fel az olvasóinak. „Ohó! – vigyorgott. – Hát akkor mi volt a baj? Piált? Nőzött? Netán holmi Oscar Wilde-os beütése volt?”

Hát ez volt a pillanat, amikor Juliet elhajította a teáskannát. Képzelheti, mekkora cirkusz volt! A hall tömve volt teázó emberekkel – nyilván a lapok is így szereztek tudomást az ügyről.

Láttam magam előtt a főcímet: „IZZY BICKERSTAFF ISMÉT HADBA VONUL! Sebesült riporter a szállodai teáskannacsatában!” Ez kicsit durva, de nem rossz. De ami végül megjelent: „JÚLIA ELHAGYOTT RÓMEÓJA BURMÁBAN HALT HŐSI HALÁLT” – ez még Gilly Gilberthez és az Esti Harsonához képest is gusztustalan volt.

Julietet aggasztja, hogy talán kellemetlen helyzetbe hozta a Stephens & Starkot, de abba, hogy Rob Dartry nevét így meghurcolják, valósággal belebetegedett. Csak annyit sikerült kiszednem belőle, hogy Rob Dartry rendes, nagyon rendes fiú volt, aki semmiről sem tehetett, és ezt semmiképpen sem érdemelte.

Maga ismerte Rob Dartryt? No persze a pia + Oscar Wilde-vonal merő baromság, de hát miért fújta le Juliet az esküvőt? Maga tudja, mi vitte rá? És ha tudná, elárulná nekem? Ugyan, dehogy! Nem is értem, miért kérdezem.

A pletyka természetesen elül majd, de muszáj Julietnek Londonban lennie, amíg tetőzik? Ne terjesszük ki a körutat Skóciára? Be kell vallanom, magam is ingadozom. Egyfelől az ottani forgalom is fényesen alakult, másfelől azonban Juliet olyan keményen megdolgozott ezeken a teadélutánokon és löncsökön. Nem olyan könnyű ám kiállni egy idegenekkel teli teremben, és feldicsérni magunkat meg a könyvünket. Ő nem szokta meg úgy ezt a hajcihőt, mint én, és azt hiszem, nagyon elfáradt.

Vasárnap Leedsben leszünk, úgyhogy értesítsen, mi a véleménye Skócia-ügyben.

Gilly Gilbert természetesen hitvány, megvetésre méltó fráter, és szívből remélem, hogy csúnyán végzi, ámde az Izzy Bickerstaff hadba vonult a bestsellerlistára lőtte fel. Szinte kísértést érzek, hogy két sorban megköszönjem neki.

Mivel most is nagyon sietek, búcsúzom.

Barátsággal

Susan

Ui.: Kinyomozta már, kicsoda az a Markham V. Reynolds? Ma egy szekérderékra való kaméliát küldött Julietnek.

Juliet sürgönye Sidney-nek

RÉM SAJNÁLOM, HOGY TÉGED ÉS A KIADÓT KÍNOS HELYZETBE HOZTALAK. SZERETETTEL JULIET

Sidney Julietnek

1946. január 26.

Juliet Ashton kisasszony

The Queens Hotel

Fő tér, Leeds

Kedves Juliet!

Ne izgasd magad Gilly miatt. Az S&S-t nem hoztad kínos helyzetbe; csak azt fájlalom, hogy a tea nem volt forróbb, te pedig nem céloztál lejjebb. A sajtó a nyomomban liheg: azt akarják, hogy nyilatkozzam Gilly legújabb szarkeveréséről, és ezt meg is fogják kapni. Ne aggódj, mert a nyilatkozatom nem rólad vagy Rob Dartryról fog szólni, hanem az újságírás állapotáról ebben az elfajzott korban.

Most beszéltem Susannel a skóciai útról. Tudom, hogy Sophie soha nem fogja megbocsátani, de elvetettem a tervet. Izzy eladási számai továbbra is emelkedőben vannak – nagyon is –, és úgy gondolom, haza kellene jönnöd.

A Times hosszabb anyagot szeretne tőled a mellékletbe, egy egymás utáni számokba tervezett, háromrészes sorozat első részeként. Szeretném, ha a javasolt téma meglepetésként érne, de három dologról máris biztosíthatlak. Azt akarják, hogy ne Izzy Bickerstaff, hanem Juliet Ashton legyen a szerző; a téma színvonalas; és a felajánlott összegből egy éven át naponta friss virággal díszítheted fel a lakásodat, vehetsz egy selyempaplant (Lord Woolton szerint az új ágyneműhöz már nem kell igazolni, hogy kibombáztak), és még egy pár valódi bőrcipőt is – már ha találsz ilyet. Megkaphatod az én jegyeimet is.

A Times csak késő tavaszra kéri az anyagot, úgyhogy lesz időnk számodra új könyvtémát kieszelni. Megannyi ok, hogy visszagyere, de a legfőbb, hogy hiányzol.

Most pedig lássuk ifjabb Markham V. Reynoldst. Valóban tudom, kicsoda, és a Domesday Book ez esetben nem is segítene, mivel az ipse amerikai. Fia és örököse idősebb Markham V. Reynoldsnak, akinek monopóliuma volt az amerikai papírgyártásra, és most is az ő tulajdonában van a legtöbb ilyen üzem. Az ifjabb Reynolds művészi hajlamai okán nem szennyezi be a kezét papírgyártással – inkább nyomtat rá, ugyanis lapkiadó. A New York Journal, a Word, a View mind az övé, és van néhány kisebb magazinja is. Tudtam róla, hogy Londonban van; hivatalosan azért, hogy megnyissa a View londoni szerkesztőségét, de azt rebesgetik, hogy a könyvkiadásba is be akar szállni, és azért van itt, hogy az amerikai bőség és jólét ecsetelésével megbabonázza Anglia legjobb íróit. Azt nem tudtam, hogy technikai eszköztárába a rózsa meg a kamélia is beletartozik, de nem vagyok meglepve. Mindig bővében volt annak, amit mi, angolok pofátlanságnak, az amerikaiak pedig vállalkozó szellemnek neveznek. Csak várj, amíg megismerkedsz vele – nálad erősebb nőket is megpuhított már, köztük a saját titkárnőmet. Sajnálattal kell közölnöm, hogy ő adta meg neki a címedet és az útitervedet. Az ostoba liba szerint olyan romantikus jelenség volt, „remekül szabott öltönyben és kézzel varrott cipőben”. Atyaisten! Látszott, hogy a nő egyszerűen nem fogja fel, mi az üzleti titok, úgyhogy el kellett bocsátanom.

Az illető úr kipécézett magának, Juliet, efelől ne is legyenek kétségeid. Hívjam ki párbajra? Inkább ne, mert biztosan megölne. Én, drágám, nem ígérhetek neked sem bőséget, sem jólétet, de még egy csomag vajat sem, de azt ugye tudod, hogy te vagy Stephens & Stark – különösen az utóbbi – legkedvesebb szerzője?

Velem vacsoráznál az első londoni estéden?

Szeretettel

Sidney

Mary ann shaffer
Köszönetnyilvánítása

E könyv magvát a véletlen ültette el. Angliába utaztam, hogy egy másik könyvhöz előtanulmányokat végezzek, és ott hallottam a Csatorna-szigetek német megszállásáról. Hirtelen szeszélyből Guernsey-re repültem, és lenyűgözött a kurta bepillantás a sziget történetébe és szépségébe. Ebből a látogatásból született meg, noha sok évvel később, ez a könyv.

A könyvek sajnos nem ugranak ki teljes vértezetben az író fejéből. Ehhez a könyvhöz történetesen sokéves kutatás és ismételt nekirugaszkodás kellett. Mindenekelőtt férjem, Dick Shaffer és két lányom, Liz és Morgan türelmére és támogatására volt szükség; ők azt állítják, velem ellentétben soha nem volt szemernyi kétségük sem afelől, hogy a könyv elkészül. De nem csak a hitükkel segítettek; ragaszkodtak ahhoz, hogy le is üljek a számítógép elé, és verjem a billentyűket – és ez a hátamban érzett kettős hajtóerő lendítette a könyvet a befejezésig.

Az otthoni segítőtársak tömör kis csapatán túl a külvilágban is működött egy jóval népesebb csoport. Elsőnek két barátnőmet és írótársamat, Sara Loystert és Julia Poppyt kell említenem; talán ők voltak a legfontosabbak. Követeltek, csábítottak, hízelkedtek – és az első öt változatot betűről betűre elolvasták. Nélkülük ez a könyv valóban nem jött volna létre. Az írás korai szakaszaiban lényeges szerepe volt Pat Arrigoni lelkesedésének és szerkesztői jártasságának. Cynnie nővérem egy életfogytiglani hagyomány szellemében sürgetett, hogy fogjam már meg a munka végét, és ebben az esetben hálás vagyok érte.

Sokat köszönhetek Lisa Drew-nak, amiért kéziratomat elküldte ügynökömnek, Liza Dawsonnak; ami az utóbbit illeti, el sem tudtam volna képzelni, hogy egyetlen emberben ennyi kedvesség, türelem, szerkesztői bölcsesség és kiadói tapasztalat egyesüljön. Kolléganőjének, Anna Olswangernek számos nagyszerű ötletért tartozom hálával. Nekik köszönhető, hogy a kézirat a bámulatos Susan Kamil, e páratlanul érzékeny és mélyen emberséges szerkesztő íróasztalán kötött ki. Hálás vagyok Chandler Crawfordnak is, aki a könyvet először eljuttatta a Bloomsbury Publishinghoz, és utána tíz másik országban is megjelentette, elősegítve nemzetközi ismertségét.

Külön köszönet illeti Annie unokahúgomat: amikor, már a kézirat megvásárlása után, váratlan egészségi problémák ásták alá munkaképességemet, ő állt ki a pástra, hogy befejezze a könyvet. Szemrebbenés nélkül tette le a művet, amelyen dolgozott, és nekifeküdt a kéziratomnak. Nagy szerencsém, hogy a családomban ilyen író is van, mint ő; és ez a könyv nélküle nem születhetett volna meg.

Remélem, hogy a szereplők és történetük más forrás híján is némi fényt derít a Csatorna-szigetek lakosainak szenvedéseire és lelki erejére a német megszállás alatt. Abban is bízom, hogy könyvem nyomatékot ad ama meggyőződésemnek, miszerint a művészet szeretete – legyen szó bár irodalomról, festészetről, szobrászatról vagy zenéről – segít az embereknek felülemelkedni az emberek állította korlátokon.

2007. december

Mary Ann Shaffer

Annie Barrows
Köszönetnyilvánítása

Jó szerencsém hozta úgy, hogy ebbe a munkába Mary Ann nagynéném elbeszéléseinek több évtizedes ismeretével és Susan Kamil szerkesztői éleslátásával felfegyverkezve kapcsolódhattam be. Susan határozott látásmódja nagymértékben hozzájárult, hogy a könyv megvalósíthassa minden célkitűzését, és rendkívüli kiváltságnak érzem, hogy vele dolgozhattam. Köszönetet mondok felbecsülhetetlenül értékes segédszerkesztőjének, Noah Eakernek is.

Ugyancsak hálás vagyok a Bloomsbury Publishing csapatának. A csapaton belül Alexandra Pringle a türelem és a jó kedély mintaképe volt, és amikor egy hercegi sarjjal kerültem kapcsolatba, ellátott hasznos információkkal. Nagyrabecsüléssel gondolok Mary Morrisra, aki ügyesen bánt egy valóságos gorgóval, és a csodálatos Antonia Tillre, aki nélkül az angol szereplők nem volnának elég hitelesek. Guernsey-n a legtöbb segítséget Lynne Ashtontól, a Guernsey-i Múzeum és Képtár munkatársától, valamint Clare Ogier-től kaptam.

Végül különös hálával gondolok Liza Dawsonra, aki az összes elemet egységbe fogta.

2007. december

Annie Barrows

Jegyzetek

1Így hívják azt a híres földjövedelmi katasztert, amelyet Hódító Vilmos készíttetett 1086-ban Angliáról.

Tartalom

Első rész

Második rész

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban
www.booklove.hu

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Italianno – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0