Kathleen A. Flynn

A JANE AUSTEN-KÜLDETÉS

Kathleen A. Flynn

A JANE AUSTEN-KÜLDETÉS

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA HOJCSI ZSUZSA

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű

Kathleen A. Flynn: The Jane Austen Project

Copyright © 2017 by Kathleen A. Flynn

Hungarian translation © Hojcsi Zsuzsa, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 257 8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Jareknek

Menj, menj, szólt a madár: az emberek

Túl sok valóságot nem bírnak el.

Múlt idő és jövő idő

Ami lehetett volna és az, ami volt

Egy célba fut és az mindig jelen van.{1}

T. S. Eliot: Burnt Norton

1. fejezet
Leatherhead, Surrey, Anglia
1815. szeptember 5.

Miféle megszállott vállalkozik időutazásra? Jó néhányszor feltettem magamnak ezt a kérdést, mielőtt ez az egész véget ért volna, de sohasem olyan nyomatékosan, mint abban a pillanatban, amikor a nedves földön fekve visszanyertem az eszméletemet. A nyakamat csiklandozta a fű, láttam az eget és a fák tetejét, éreztem a föld és a rothadás szagát. Olyan érzésem volt, mint ami az ájulást követi, vagy amikor az ember idegen ágyban ébred egy hosszú utazás után: nemcsak abban bizonytalan, hogy hol van, de abban is, hogy ki ő.

Ahogy ott feküdtem, eszembe jutott, hogy a nevem Rachel. A testem és a tudatom összekapcsolódott, felültem, körbepillantottam, hogy megnézzem a környezetemet, amely határozatlan körvonalú volt, a színei a szürke tompa árnyalatait mutatták. Megdörzsöltem a szemem. Sorra vettem a féreglyukakon való átjutás ismert mellékhatásait: remegés, szívritmuszavar, rövid távú amnézia, hangulatingadozás, hányinger, ájulás, hajhullás. A látászavar jelensége nem volt köztük. Talán ez még a tudomány számára is új.

A szél zörgette a leveleket, és ez a hang ellenpontozta azt az ismétlődő ciripelést, amelyet egy, az én időmben már rég kihalt rovar adhatott ki. Kiélveztem az 1815-ös levegőt. Olyan illatoktól volt sűrű és nedves, amelyekre nem volt szavam, de emlékeztettek azokra az üvegbúra alatt rekonstruált élőhelyekre a brooklyni botanikus kertben, ahová tanulmányi kirándulásokra jártunk. Valamikor, gyerekek, az egész világ ilyen volt.

Liam egyméternyire feküdt tőlem, pont úgy, mint a légzsilipben, de most arccal lefelé, és baljóslatúan csendesen. A szívritmuszavar úgy megkavarhatja a szívet, hogy az akár meg is állhat. És akkor mi lesz? Lehetek annyira szerencsétlen, hogy már a küldetés kezdetén elveszítem a munkatársamat? Akkor özvegynek kellene tettetnem magam, mert itt csak így számíthat egy magányos nő védelemre és megbecsülésre…

– Jól vagy? – kérdeztem, de Liam nem válaszolt. Közelebb csúsztam, hogy ellenőrizzem a nyaki ütőerét, és megkönnyebbültem, amikor megéreztem a pulzusát. Gyorsan és felületesen lélegzett, a bőrét hideg veríték borította. Mögötte fehér törzsű fák csoportja derengett a félhomályban, de a nevüket elfelejtettem. A saját szívem is dübörgött a mellkasomban; lassan lélegeztem, és a fehér fákra meredtem.

Nyírfa! Egy másik szó is felbukkant: szürkület – valami olyasmi, amit a mi időnkben alig érzékeltünk, egy olyan életben, amelyet kizárólag elektromos áram világított meg. Természetes fény – megtanultuk az erre vonatkozó szavakat, az olyanokkal együtt, mint a növekvő és fogyó hold, újhold, félhold, és a fontosabb csillagképeket. Emlékeimben újra láttam az acélszürke folyosókat a Különleges Fizikai Problémák Királyi Intézetében, ahogy az ott töltött év megjelent előttem, mint egy gyorsított videófelvétel: a tánc és a lovaglás gyakorlása, a mozgás- és zeneórák, a végtelen olvasás. A séta a légzsiliphez, az utolsó ellenőrzés, az ünnepélyes kézfogások a Jane Austen-küldetés csapatának többi tagjával.

Most pedig itt voltam. Megcsináltuk.

– Jól vagy? – kérdeztem megint.

Liam nyögött egyet, megfordult, felült, és végigpásztázta a körülöttünk lévő mezőt, a nyírfákat és a sövényt. Az időkapu helyét nagyon jól választották meg, senki sem volt itt.

– Szürkület van – magyaráztam. – Ezért néz ki így minden.

Liam felém fordult, sötét szemöldökét kérdőn összeráncolta.

– Már ha felmerült benned a kérdés – tettem hozzá.

– Nem merült fel. – A szavai lassan formálódtak, a hangja halk volt. – De kösz.

Oldalról néztem rá, megpróbáltam eldönteni, hogy viccel-e, és reméltem, hogy igen. A mi időnkben, amikor együtt készültünk az intézetben a küldetésünkre, mindig kicsit össze voltam zavarodva Liammel kapcsolatban. Túlságosan visszafogott volt. Sosem tudom, hányadán is állok az ilyen emberekkel.

Felálltam, kitisztult a fejem, megigazítottam a kalapomat, és tettem néhány merev lépést, miközben tudatában voltam a rajtam lévő rétegek suhogásának, és a fűzőm alá rejtett bankjegyek merevségének.

Liam felemelte a fejét, körbeszimatolt. Ő is összeszedte magát, és meglepő eleganciával fölemelkedett – tapasztalataim szerint a magas férfiak hajlamosak a lomhaságra –, kinyújtóztatta a karját, megigazította göndör orvosi parókáját, jobbra nézett, és megdermedt.

– Ez az, amire gondolok?

Amint a szemem hozzászokott a szürkülethez, megláttam az utat: kocsiszélességű csapást, amely nem túl messze kettéágazott. Az elágazásnál akasztófa állt, ember nagyságú vaskeret, mint egy magányos madárkalitka, amelyben valami…

– Ó!

– Szóval ezek tényleg mindenütt ott voltak, vagy mi vagyunk ilyen szerencsések – mondta Liam.

Most, hogy legalább egy összetevőjét azonosítottam a szagoknak, rémülettel meredtem a testre, amely úgy tűnt, hogy visszanéz rám fekete szemüregével. Nem frissen rothadt épp, és nem is száraz maradvány volt, hanem a kettő között, de ebben a fényben nehéz volt megmondani. Talán útonálló volt: az elítélteket a bűneik helyszíne közelében tették közszemlére, figyelmeztetésképpen másoknak. Talán mi is éppen így végezzük, ha a dolgok rosszul sülnek el.

Megpróbáltam nem lélegezni, de a bűz az orromban maradt. Az orvosi egyetem óta is találkoztam holttestekkel, boncoltam is őket, de nem ilyeneket. Bár egyszer a mongóliai önkénteskedésem alatt valakit tévesen azonosítottak, ezért exhumálni kellett…

Ahogy ez eszembe jutott, öklendezni kezdtem, és lehajoltam, kezemet a torkomra szorítva, miközben száraz lökések ragadtak magukkal. Amikor elmúlt a roham, megtöröltem a szemem, kiegyenesedtem, és ott találtam Liamet, ahogy összehúzott szemöldökkel hajolt le hozzám.

– Jól vagy? – Hosszú keze, amely sápadtan nyúlt ki a sötét ruhaujjból, izgatottan verdesett a fakuló fényben, mintha meg akarna érinteni, de nem tudná, hol. A vállamat? A könyökömet? Az alkaromat? Melyik legkevésbé intim testrészét ragadjuk meg az ellenkező nemű kollégánknak, ha látjuk, hogy rosszul van? Mivel nem tudta eldönteni, leeresztette a karját az oldala mellé. Az irtóztató holttest ellenére ez mulatságos volt.

– Jól vagyok – mondtam. – Nagyszerűen. Csak menjünk innen!

Mindketten elfordultunk az akasztófától. Nem vagyok babonás, de reméltem, hogy a fogadóba nem az akasztófa mellett visz az utunk.

– Északra. Ha a nap ott nyugszik le – mutattam arra, amerre a horizont fényesebbnek tűnt –, akkor abba az irányba kell mennünk.

– Mert hát arra van a Vénusz, ugyebár.

– A Vénusz?

– Az a fényes égitest nyugaton.

Elfojtottam a dühömet, amiért én ezt nem vettem észre.

– Igen, pontosan.

Irányba fordultunk, tettünk néhány lépést, amikor Liam megállt, és sarkon fordult.

– Isten az atyám! Az időkapu azonosítója.

Csendben átkozódtam, és én is megfordultam. Tényleg majdnem elfelejtettünk egy ilyen fontos dolgot? A két horpadás a fűben nem lehetett más, mint a testünk lenyomata. Liam elővette a fémből lévő azonosítót a kabátja egyik belső zsebéből, és amennyire csak tudta, belenyomta a földbe a két lenyomat között, úgy, hogy a kék spirál a tetején alig látszott.

– A spektronanométer? – kérdezte.

Az eszközöm után kotorásztam, amely egy ezüstláncon függött a nyakamban, és egy borostyángömbre emlékeztetett, majd megragadtam. Rezegve kelt életre, és sípolva jelezte az azonosító közelségét. Én is remegtem, amikor kikapcsoltam. Az időkapu megfelelő volt, az időt és a helyet tekintve is, de sohasem találtuk volna meg véletlenül. Liam kihalászta a saját spektronanométerét egy másik zsebéből – tubákosszelencére emlékeztetett, amelyik nem nyílik ki –, és megnyomta. Semmi sem történt. Valamit mormolt, megrázta az eszközt, és újra megpróbálta.

– Így. – Elvettem tőle a kis ezüsttárgyat, megfelelően elhelyeztem a tenyeremben, majd lassan megszorítottam. A szelence vibrált és sípolt; egy újabb szorítással kikapcsoltam, és visszaadtam Liamnek. – Szeszélyesek tudnak lenni.

– Nyilván.

Egyre sötétebb és hidegebb lett, ideje volt elindulni. Mégis csendben álldogáltunk még egy kicsit ezen a mezőn, amely az utolsó kapocs volt azzal a hellyel, ahonnan jöttünk. Mennyi minden fog történni, mielőtt újra itt állunk, feltéve, hogy sikerül visszatérnünk.

– Gyerünk! – mondtam végül. – Induljunk!

Ahogy lefelé indultunk az úton, Liam hosszabbakat lépett, mint én, és kezdtem lemaradozni, pedig általában gyors a járásom. Idáig csak zárt helyen viseltem a rövid szárú csizmámat, amelyet a jelmezesek kézzel készítettek. A talpa olyan vékony volt, hogy éreztem a kavicsokat a lábam alatt. Ehhez hozzájött még az egész helyzet intenzitása: a fű és a föld szaga, egy bagoly távoli rikoltása, mert mi más lehetett, mint bagoly? Úgy tűnt, hogy az egész világ zsong az élettől, eleven lények vibráló hálózata.

Lassan láthatóvá vált előttünk a Hattyú fogadó, fehérre meszelt kőépület, pislákoló lámpák sorával a homlokzatán, és egy boltíves átjáróval, amely az udvarra és a ház mögötti istállókhoz vezetett. Ahogy közeledtünk, férfihangokat hallottam, lónyerítést és kutyaugatást. A félelem úgy csapott le a gerincemre, mint a szédülés. Megálltam. Nem tudom ezt végigcsinálni. Muszáj megtennem.

Liam is megállt. Megrázta magát, és vett néhány hosszú, hallható lélegzetet. Azután váratlan erővel megragadta a könyökömet, és a fából faragott hattyú alatti bejárat felé irányított.

– Ne felejtsd el, hogy rám kell hagynod a beszédet! – mondta. – Itt ez a férfiak feladata.

És már bent is voltunk.

Itt melegebb volt, de félhomály, gerendás mennyezet, a levegő sűrű a füsttől, túl kevés gyertya imbolygó fénye és egy nagy kandalló. Egy csoport férfi állt a tűz körül, mások az asztaloknál ültek, előttük kenyér, söröskorsók, tálakon marhahús, sonka, szárnyasok és más, kevésbé beazonosítható ételek.

– Nézd csak azt a húst! – suttogtam. – Csodálatos.

– Pszt, ne bámuld!

– Látsz valakit, aki úgy tűnik, hogy itt dolgozik?

– Pszt!

De már ott is volt: kicsi ember vaskos öltözékben, piszkos kötényben, mogorva tekintettel törölgette a kezét egy mocskos rongyba, miközben tetőtől talpig végigmért bennünket.

– Most érkeztek, ugye? Gondot visel már valaki a lovaikra?

– A barátaink egy kicsit távolabb tettek ki bennünket a hintójukból. – Liam kihúzta a vállát, és a férfi fölé magasodott. – Szobát szeretnénk éjszakára, reggelre meg egy kocsit, ami bevisz a városba.

Liam beszédének dallama megváltozott, de még a hangja is: gőgösen megnyújtotta a magánhangzókat, orrhangon, magasabb fekvésben beszélt. Sok rögtönzési gyakorlatot végeztünk a felkészülés során, de még sohasem volt vele kapcsolatban ez a hátborzongató érzésem, hogy teljesen más személy lett belőle.

– Hintó? – ismételte meg a kocsmáros. – Nem láttam elhaladni itt ilyen díszes fogatot.

– Ha itt haladt volna el, akkor az ajtó előtt tett volna le bennünket.

Ez az érvelés logikusnak tűnt, de a férfi ismét végignézett rajtunk, és a ráncok elmélyültek a homlokán.

– Á pied,{2} ugye? – Beletelt egy percbe, mire rájöttem, mire céloz; kevésbé franciául nem is hangozhatott volna. – És még egy árva csomagja sincs egyiküknek sem? Nem… Nincs szabad szobánk.

A legközelebbi három férfi – fakó fekete ruhában, elcsúszott parókával – abbahagyta az evést, és figyelni kezdett bennünket.

– Enni éppen ehetnek, mielőtt folytatják az útjukat – a kocsmáros a hátsó szoba felé intett –, de előbb a pénzmagot akarom látni.

Vajon szegénységünkre utaló, lovak nélküli megjelenésünk szólt ellenünk, vagy valami gond volt a viselkedésünkkel, a ruhánkkal, egyáltalán velünk? És ha az első ember, akivel találkoztunk, átlát rajtunk, milyenek az esélyeink a túlélésre ebben a világban, nem is beszélve a sikerről? Liam elsápadt, és kicsit meg is ingott, attól féltem, elájul, ami ismert mellékhatása az időutazásnak.

A félelem vakmerővé tett.

– William! – kiáltottam fel, és megragadtam a kabátja ujját, miközben a karját átvetettem a vállamon, hogy megtámasszam. Szeme kitágult, ahogy lenézett rám; hallottam, ahogy beszívja a levegőt. Én pedig színpadias suttogással folytattam, anélkül hogy egy pillantást is vetettem volna a kocsmárosra, és mivel a szám kiszáradt, a kiejtésem is tökéletes volt. – Mondtam, hogy a papa óva intett ettől a rémes fogadótól. Ha nincs szobájuk, akkor talán vannak lovaik. Holdvilág van! Egy cséza négy, esetleg két lóval, és hajnalra odaérünk. Mondtam, hogy meg kellene látogatnunk Lady Seldent, amint a városba érünk, és ennek már a múlt héten meg kellett volna történnie, de te sohasem tudsz nemet mondani Sir Thomasnak és a fárasztó köszvényének.

Liam rólam a férfire nézett, és vontatottan megszólalt:

– A húgom szava törvény, uram. Ha lenne kocsija és lovai, boldogan megmutatnám a pénzem, és akkor reményeim szerint utoljára látnánk ezt a fogadót.

Azzal előkotort egy aranyból készült érmét, egyikét az eredeti, a tizennyolcadik század végéről származó guinea-jeinknek, feldobta a levegőbe, és elkapta.

Visszatartottam a lélegzetem. Mi van, ha a fogadóban nincsenek indulásra kész lovak, és kocsijuk sincs? Ez megtörténhet, mert az állatok és a járművek állandó mozgásban vannak egyik fogadótól a másikig. Ahogy most Liam az aranyat megvillantotta, akár rablás célpontjává is válhatunk.

A fogadós rólam Liamre nézett, azután a tekintete visszatért hozzám. A mennyezetre emeltem a tekintetem, abban a reményben, hogy ezzel fásult megvetést tudok kifejezni.

– Csak váltok egy szót az udvaron lévőkkel, uram. Addig talán ön és a hölgy helyet foglalhatna.

Hidegebb lett, feljött a növőben lévő félhold, amire beszálltunk. A postakocsi kicsi volt, és sárga, bűzlött a padlóra szórt szalmától, a penésztől és a lovak szagától. Várakozás közben dohos vörösbort ittunk, és csipegettünk a baljóslatúan bőrszerű állagra emlékeztető húsos pitéből a szoba sarkában ülve, miközben magunkon éreztük a vendégek tekintetét. Amíg a kapus ki nem vezetett bennünket, alig mertük elhinni, hogy tényleg rendelkezésünkre fog állni egy kocsi.

A hajtónk fellendítette magát az egyik lóra, és egy nagydarab ember, akinél két pisztoly és egy postakürt volt, felénk bólintott, majd felmászott a hátsó fülkébe. Ő többletköltséget jelentett, majdnem megduplázta az utazás árát, de itt minden éjszaka útonállókra kellett számítani.

– Nagyon jól csináltad – mondta Liam a normális hangján, olyan halkan, hogy közelebb kellett hajolnom, ha hallani akartam a kocsizörgéstől, miközben kihajtottunk az udvarból. Az ülés, amely előre nézett, elég széles volt három vékony ember számára. A huzatos ablakok látni engedték a kétoldalt lógó lámpásokat, a londoni utat előttünk és a két ló izmos hátsóját. – Gyorsan kapcsoltál. Tudom, hogy azt mondtam, ne szólalj meg, de…

– Hiábavaló kívánság. Mostanra már jobban ismerhetnél.

Liam a köhögés és nevetés közötti hangot hallatott, és rövid szünet után így szólt:

– Szóval tényleg sosem színészkedtél még? Úgy értem, ezelőtt.

Azokra a helyzetgyakorlatokra gondoltam, amelyekben együtt vettünk részt a felkészülés során: elképzeltük, hogy először találkozunk Henry Austennal, vagy mondjuk, kalapot vásárolunk.

– Miért tettem volna?

Döcögtünk tovább az úton, a hold látszott a fekete fák fölött, és a világ a lámpások derengése mögött színtelen és mélység nélküli volt a szemnek, de illatokban gazdag. A csapat útmutatásai szerint az első éjszakát az időkapu közelében kellett volna töltenünk Leatherheadben, összeszedni magunkat az időugrás után, mielőtt szembenézünk a várossal. A házakkal és emberekkel telezsúfolt Londonban megjelenni kockázatos volt. Éjszaka utazni szintén, mégis itt voltunk. Szerettem volna tudni, mi lesz még, ami nem terv szerint történik.

Nem tudom, mennyi ideig alhattam, de dideregve ébredtem föl. Liam az ablaknak dőlve horkolt, a parókája félrecsúszott. Szorosabbra húztam magamon a kendőmet, és irigyeltem a mellényét, a nyaksálját és a zsakettjét, amely könnyű volt ugyan, de gyapjúból készült, és hesseni csizmáját,{3} azt a magas szárú fajtát bojtokkal.

Rajtam is több réteg volt, de azok híján voltak a férfiruhák súlyának: legalul volt az ingem, azután egy kisebb vagyon pénzérmékben, hamis bankjegyekben és hitellevelekben a testemre tekert selyemövben, ezek fölött pedig a fűző, az alsószoknya, a ruha és a kendő, amely műszálas utánzata volt egy törökmintás kasmírsálnak. Volt még egy vékony csipkekendő a vállamon, térd fölé érő kötött pamutharisnyám, finom, de hamis kecskebőr kesztyűm és egy szalmakalapom, de nem volt alsóneműm; ez majd csak a század vége felé fog elterjedni.

A sötétség egyre kevésbé volt sötét. Kifelé meredtem. Mikor változott a vidék várossá? Régi térképekbe, festményekbe, metszetekbe mélyedtünk bele, részletes, 3D-s felülnézeti képek jelentek meg az intézet fali képernyőin, de akármennyi tanulás sem készíthetett fel erre: a szénfüst szagára, a növényzetre, a nyikorgó kocsira és a patkódobogásra, amely olyan volt, mint a saját szívverésem. És még valami másra, erre az energiára, amelytől London olyan lett, mint valami idegen égitest, amelynek a tömegvonzása behúzott engem is.

Bármi megtörténhetett egy emberrel a régenskorszakban, Angliában: elgázolhatta egy elszabadult szekér, kolerát kaphatott, elveszíthette a vagyonát egy fogadásban, vagy az erényét egy meggondolatlan szökéssel. Mi egy kevésbé veszélyes forgatókönyvben reménykedtünk: hogy lakóhelyet találunk egy divatos környéken, és megállapodhatunk mint gazdag jövevények, akiknek útmutatásra, barátokra és nyereséges befektetésekre van szükségük – azzal a céllal, hogy beférkőzzünk Henry Austen, a társaságkedvelő bankár és Jane Austen kedvenc bátyja életébe. És rajta, valamint azokon az eseményeken keresztül, amelyek kettejükre vártak ezen az őszön, megtaláljuk az utat Jane Austenhoz.

Közelebb húzódtam a hideg hintóban lévő egyetlen meleg dologhoz, Liamhez. Afölött érzett megkönnyebbülésem, hogy megmenekültünk a Hattyúból, bénító aggodalommá változott amiatt, ami még előttünk állt. Émelyegtem, mert a kocsi imbolygott, orromban a lovak és a penész szagával élénken élt bennem az akasztófa, a húsos pite és a kocsmáros durvaságának emléke – már egyáltalán nem találtam csodálatosnak a Jane Austen-küldetést. Amit annyira akartam, most börtönbüntetésnek tűnt: silány higiénia, végtelen tettetés, fizikai veszély. Mit is gondoltam?

A Különleges Fizikai Problémák Királyi Intézete nem olyan hely volt, amelyről olyasvalaki, mint én, hallhatott volna; nagyon messze voltam az intézet ősi brit elemzőitől, tudósaitól és kémeitől. Véletlenül hallottam róluk Mongóliában, ráadásul attól a férfitól, aki éppen az ágyamban feküdt.

Norman Ng, bár kötelességtudó kolléga és minden tekintetben jó ember volt, indiszkrétnek bizonyult. Szerette, ha vannak titkai, de sohasem tartotta meg őket, amire már azelőtt rá kellett volna jönnöm, hogy ágyba bújtam vele, és ezzel pikáns pletykák tárgya lettem a segélycsapatban. De ha tudok erről a kis hibájáról, az sem állított volna meg. Mongólia sötét volt, és hideg, rettenetes a földrengés után, a legrosszabb hely, ahová valaha is jelentkeztem. Vagy éppen a legjobb, ha az volt a célom, hogy csökkentsem az emberi szenvedést, mert abban nem volt hiány.

Egyik éjszaka, a szeretkezés utáni békés állapotban Norman beszélt nekem egy iskolatársáról, egy bizonyos dr. Pingről, aki most egy kevésbé ismert kormányzati kutatóintézetben dolgozott Kelet-Angliában.

– Szóval azt próbálod beadni nekem, hogy az Ősi Britannia… Nem, ez őrültség. Ezt csak kitaláltad.

– Megoldották az alkalmazott időutazás problémáját – mondta még egyszer. A szél üvöltött, a jurta oszlopai recsegtek. – Rachel, nagyon is előre vannak. Az emberek nem értik, de hamarosan meg fogják érteni. Amikor meglátják az eredményeket, mindenki ünnepelni fogja az ősi briteket, még jobban, mint most. A kínaiak meg fogják bocsátani az ópiumháborúkat. Az amerikaiak… Ti már bocsánatot kértetek a függetlenségetek miatt, el is felejtettem…

Norman ősi brit volt a cambridge-i diplomájával, az elithez tartozó felmenőivel, akik Hongkongból jöttek, még mielőtt a kínaiak átvették volna az uralmat a huszadik század végén, de tetszett neki, hogy a kívülállót játssza.

– Ez észbontó. Lehetetlen.

– Tudsz valamit a Prométheusz-szerverről?

Ásítottam, hajnal óta fent voltam.

– Kimeríthetetlen energiaforrás, szuperszámítógép, akármi.

Röviden csupa olyasmi, amivel a világunk már épp eléggé el volt látva.

– Úgy mondod, mintha valami mellékes dolog volna. Pedig nagyságrendekkel fejlettebb a korábbi technológiáknál. Elég energiával és elég adattal bármit ki tudsz számolni, beleértve a féreglyukakat és a valószínűségi mezőket is, illetve megvalósíthatsz bármilyen forgatókönyvet. És ha ezt megteheted…

– Jól van, tegyük fel, hogy mindez igaz. Mit tesznek ezzel a csodálatos képességgel?

– Kutatásokat végeznek vele.

Olyan nagyképűen mondta, hogy nevetnem kellett.

– Kicsit pontosabban?

– Nem tudom, hogy az összes küldetés mire irányul. – Nem láttam az arcát a sötétben, de a hangsúlya sértődöttnek tűnt. – Ám azt elmondhatom, hogy egyet biztosan terveznek, ezért is jutott eszembe. Nem tudom a részleteket, de Jane Austen is szerepel benne. Valahogy fontos a történelem szempontjából, de nem tudom, miért…

– Mert egy lángész – szakítottam félbe. Norman tudta, hogyan érzek Jane Austen iránt. Mindenki tudta.

– És Eva Farmer miatt. Tudod, ki az, ugye? – A név ismerős volt, de hirtelen nem tudtam semmihez sem kötni. – Egyike a Prométheusz-szerver feltalálóinak. Nyilvánvalóan nagy Jane Austen-rajongó. Benne van az intézet vezetőségében, és… Nem tudom pontosan. Komoly tekintély. Személyes érdeklődés fűzi ehhez a Jane Austen-ügyhöz.

Az oldalamra fordultam, közelebb Normanhez. Még mindig alig akartam elhinni, amit hallok, de érdekelt is.

– Van egészségügyi vonzata is. Szükségük van egy orvosra – fejezte be.

Ezt hallva sokáig nem szóltam semmit, csak hallgattam a szelet és a recsegő oszlopokat, meg a saját lélegzetvételemet. Valami megmozdult bennem: jeges borzongás, mint valaminek az előjele, egy jéghideg ujj érintése a kulcscsontomon.

– Norman – mondtam végül –, bemutatnál a barátodnak?

Az ősi britek imádták a bemutatásokat; valaki nem jelenhetett meg csak úgy egyszerűen, önmagát menedzselve. És a világ most az ő szabályaik szerint működött.

A kocsi ritmikus lökései, a kavicsok csikorgása, a paták dobogása, az éjszaka illatai, alvás. Amikor felébredtem, láttam, hogy a nap éppen csak felkelt – hajnal –, előttünk egy ezüst szalag hajókkal pettyezve, amely csak a Temze lehetett, távolabb egy híd. A másik oldalon még folytatódott a falusias idill: elhaladtunk egy gyümölcsöskert, egy birkanyáj és egy íves felhajtójú, nagy ház előtt. Azután a házak elkezdtek összébb szorulni, az utcák egyre keskenyedtek, az emberek sokasodtak. A poros levegő megtelt beszédhangokkal és a társzekerek zörgésével, amelyek feltorlódtak az úton a rongyos járókelőkkel együtt, akik különféle terhek alatt görnyedeztek: volt ott ruhacsomó, szeneszsákok, fél disznók.

Miféle megszállott vállalkozik időutazásra? Harminchárom éves voltam abban az esztendőben, amikor visszamentem 1815-be, egyedülálló, gyermektelen, a perui, haiti és legutóbb a mongóliai humanitárius katasztrófák önkéntese. A közbeeső időszakokban a New York-i Bellevue Kórház sürgősségi osztályán dolgoztam, és olyan helyeken szerettem a szabadságomat tölteni, ahol magas hegyek megmászására vagy hideg vizekben való úszásra volt lehetőség, többnyire a Föld távoli sarkaiban. A kalandok szeretete furcsa kombinációnak látszódhat Jane Austen finomságával és szellemességével keveredve, de ez a kettő együtt vagyok én. Amit aznap éjjel Norman elárult – Jane Austen, időutazás –, nem kevesebb volt, mint amire egész életemben vártam. Öntudatlanul, persze, mert ki tudna elképzelni ilyen őrültséget?

– Itt vagyunk – suttogta Liam. Nem is vettem észre, hogy felébredt. – Ez tényleg valódi. Hihetetlen.

Most olyan épületek következtek, amelyeket felismertem; elhaladtunk a Hyde Park mellett, és a Piccadilly felé közeledtünk, túl sok volt ez ahhoz, hogy be tudjuk fogadni. Begördültünk egy nagy térre, ahol kerítéssel körülvett lovas szobor állt, és úti célunk, az Aranykereszt fogadó. Alighogy megálltunk, egy libériás férfi már meg is kérdezte, mit tehet értünk; már fel is siettünk több lépcsőfordulón, végig egy félhomályos folyosón, és beléptünk egy privát kávézószobába, ahonnan a térre nyílt kilátás. Forró víz a mosakodáshoz, túláradó ígéretek, hogy valaki egy percen belül megborotválja Liamet, és végül reggeli.

A kávé magas, ezüstözött kannában érkezett, és az illata feltámasztotta az optimizmusomat az 1815-ös életet illetően. És az íze még jobb volt: forró, eszpresszó erősségű, és eltüntette a torkomból az út porának nyomait. A csésze köré kulcsoltam az ujjaimat, és reszkettem a gyönyörűségtől.

Liam fölvett egy zsemlét, és megszaglászta. Harapott egyet.

– Hmmm.

Újabb zsemle következett.

Én is megkóstoltam egyet. Semmihez sem volt hasonlítható, amit eddig ízleltem. Lassan rágtam, egyensúlyozva az elemzés és az érzéki gyönyörűség között: még meleg volt, kellemesen ruganyos állagú, jellegzetes ízű, kicsit sós.

Elnyomtam egy elragadtatott nyögést, és így szóltam:

– Talán végre a megfelelő fogadóba érkeztünk. Szerencsénkre, mert ki tudja, mennyi időbe telik lakóhelyet találni. – Ahogy erre a kihívásra gondoltam, meg az összes többire, a sütemény és kávé kiváltotta eufóriám halványodott. – Nehéz eldönteni, mivel kezdjük.

Ezt általános megjegyzésnek szántam, de Liam így válaszolt:

– Úgy gondolom, a ruhákkal. Időbe fog telni. – Lesöpört egy kis piszkot a ruhája ujjáról. – Bonyolult úgy adni az úriembert, ha csak egy inged van.

– Az útmutatónk szerint a bankba kell mennünk először. Ez a fontosabb. – Amíg el nem helyezzük a hamis pénzünket, addig a testünkön kell viselnünk. – A csapat nagyon határozott volt ezzel kapcsolatban.

– De szabadságunkban áll rögtönözni, a váratlan fejleményekre reagálva. Ahogyan te tetted, amikor nem volt szoba a Hattyúban.

– Hogyan gondolod váratlan fejleménynek, ha a szabóhoz mész a bank helyett? Egyébként mértéket sem tudnak venni rólad azzal a rád erősített pénzzel.

Liam felállt, és levette a kabátját.

– Valamennyit bevarrtak ide, a vállába, de ezt biztosan észreveszik. – Kigombolta a mellényét, felemelte az ingét, és ez lehetővé tette, hogy egy pillanatra meglássam feszes, sápadt és enyhén szőrös felsőtestét. Éppen időben néztem másfelé, amikor megfordult, és egy ugyanolyan övet csúsztatott az asztalra, mint az enyém: selyemből, apró cipzárakkal, nehéz és vastag a benne lévő rongypapírtól. – Nem bánnád? A tied mellé tehetnéd, csak mostanra. A női szabó úgysem fogja megmérni a derekadat.

Ez igaz volt. Az 1815-ös ruhákat a mell vonala alatt húzták be, alatta minden laza volt, és lebegő.

– Nem valószínű, hogy be tudok tenni még több mindent a fűzőm alá.

Kis szünet következett, mielőtt Liam megszólalt:

– Csak mára, amíg elmegyünk a szabóhoz.

– Nem értem, miért akarsz mindenáron eltérni a küldetési tervtől. Idegessé tesz, hogy az egész vagyonunkat magunkon fogom viselni.

Liam, miután betűrte és begombolta, megigazította és lesimította az ingét, visszatért az asztalhoz, leült, és fejét az egyik kezére támasztotta. Hosszúkás arca egyáltalán nem látszott vonzónak, túl nagy volt az álla, enyhén görbe az orra, arcán a szokásos, borús arckifejezés. Színész volt, mielőtt a tudományos világba érkezett – részben ezért is választották ki a küldetésre –, de a külseje önmagában még nem indította volna be a karrierjét. A szeme talán: elismertem, hogy szép a szeme, finoman ívelt, világítóan kék, és most az arcomra szegeződött.

– Engem is. De a banki látogatás éppen úgy idegesít. Ma nem tudok ezzel szembenézni, Rachel. A ruháim talán nem megfelelőek, nem jó az időzítés, fürdőre van szükségem.

Csendben voltam. Liam mindig hűvösen szertartásos volt a felkészülés alatt: udvarias, nem adott ki semmit magáról. Ez a pár mondat volt a legleleplezőbb feltárulkozás, amelyet valaha tett, én meg az alattomosan érkező részvét és a ruhám alá rejtendő pénz miatti kelletlenség között tétováztam, amikor Liam folytatta:

– Ez a legnehezebb dolog, amit tennünk kell, legalábbis, amíg Jane Austennal nem találkozunk, ha találkozunk vele egyáltalán. Egyetlen apróság sem ébreszthet kételyeket a bankban. Ha csalónak bizonyulunk, láncra verve küldenek bennünket Új-Dél-Walesbe. Vagy felakasztanak. Márpedig mi csalók vagyunk – tette hozzá suttogva.

Nem sokkal ezelőtt még nem is tűnt olyan rossz ötletnek, hogy felkeressük a bankot. Lenéztem az asztalra, a pénzes övre, és azokat a lépéseket vettem végig, amelyekkel a ruhám alá rejthetem. Levetkőzni könnyebb lett volna segítséggel, de haboztam kérni. Ugyanaz az indokolatlan jólneveltség adott ki nem érdemelt jelentőséget ennek a pillanatnak, mint amivel olyan erősen próbáltam tettetni, hogy 1815-be tartozunk? Miközben ezen törtem a fejem, kopogás szakította félbe a gondolatmenetemet.

– A borbély vagyok, uram. Ha volna szíves kifáradni a hallba, örömmel megborotválnám.

Liam felállt, de még mindig rám nézett.

– Boldogulsz? Zárd be az ajtót! – Azzal kiment.

A ruhával nem volt semmi gond: el tudtam érni a hátán lévő három gombot, és áthúztam a fejemen. Kiléptem az alsószoknyából, és kibontottam a fűzőmet: a steppelt vászonból készült első és hátsó részeket bálnacsonttal merevítették, ezek összeszorították és felnyomták a mellemet előnytelenül felpolcolt helyzetbe, kimerevítve a gerincemet. Azért, hogy az első napokon szobalány segítsége nélkül tudjak öltözködni, a jelmezesek egy elöl fűzős modellt készítettek nekem. Az ingem fölött a pénzes övem vette körül a bordáimat. Megerősítettem Liam övét, és visszavettem a fűzőmet. Hogy több helyem legyen, lazábbra fűztem, de az alsóruha könyörtelen mellrésze így már nem illett kevésbé összeszorított mellemre. Vettem egy mély lélegzetet, az utolsót egy időre, és ismét befűztem magam, ám ezúttal szorosabban.

Pislogva álltunk a fogadó előtt a poros szélben. Ha fél London felkelt, mire megérkeztünk, most már a másik fele is talpon volt, és olyan nagy lármát csapott, amilyet csak lehetséges.

Bérkocsik sora várakozott a közelben. Több székhordozó is állt ott, a hordszékeik mellett, koszos ruhában, karba tett kézzel. A hordszékek kis dobozok voltak, amelyekbe egy-egy ember tudott beleülni, hogy azután két férfi, a ruganyos rudakat elöl és hátul megfogva, elvigye a célállomásig.

– Sétáljunk? – kérdezte Liam. Irigyeltem frissen borotvált arca rózsás ragyogását. Én is megmostam az arcom és a kezem, de még mindig olyan szagom volt, mint a kocsinak, amelyben ideutaztunk. – Úgy jobban szétnézhetünk.

Elismertem, hogy ez jó ötlet, azután rossz irányba néztem, és már léptem is ki az útra. Liam megragadta a karomat, és elrántott a fekete kavargás és a lovak szagát árasztó légáramlat elől, ahogy egy magas építésű kocsi, rajta a lovával azonos színű, csillogó fekete csizmában és ragyogó világos nadrágban álló férfival elsuhant mellettünk.

Egy igazi régenskorszakbeli piperkőc! Azután ráeszméltem, hogy meg is halhattam volna. Elképzeltem az összetett töréseket, az amputációt, a vért és a fűrészport, az üszkösödés bűzét egy félhomályos szobában. Itt temetnének el 1815-ben – egy kereszt alatt, ez lenne a jól megérdemelt büntetésem azért, hogy itt gojként parádézom –, és később Liam felkeresné összetört szívű anyámat, és leírná neki utolsó óráimat. Anyám hozzáedződött kockázatokat kedvelő életemhez, bár sohasem fogadta el.

Bárhol bármikor meghalhatunk – miért tűnt ez annyival rosszabbnak? Liamre néztem; a szín is kifutott az arcából. Elengedett, de felkínálta a karját. Tétováztam a sötét ruhaujjra meredve, azután közelebb léptem, és kesztyűs kezemet a karja alá fűztem, ettől hülyén éreztem magam, de legalább biztonságban.

A katasztrófa sújtotta területeknek és a sürgősségi orvoslásnak köszönhetően ismertem a káoszt, de ehhez foghatót még nem láttam. A Charing Cross és a Strand kereszteződése rémisztő volt, és mi ott álltunk tátott szájjal bámulva, amikor kezdtem megérteni, miért járnak az emberek hordszékkel.

A reggeli fénypászmákban a por látható volt: korom és száraz lótrágya, téglaszilánkok, vas, festék, porcelán és bőr lebegő részecskéi. Ez meglágyította a kőépületek árnyait, kavargott a levegőben, és felemelkedett az elhúzó járművek áradatában: szénásszekerek, postakocsik, egylovas fogatok zúgtak el. Rongyos férfiak kísértették közöttük a halált, miközben utcai árusok siklottak el mellettünk, saját maguk költötte dallamra kínálva áruikat: virágot, sört, csigát, tejet, a legfrissebb balladák kottáit. A levegőben sülő kenyér, rothadó élelmiszerek, széntüzelés és mosdatlan testek szaga érződött. Visszhangzott a vaskerekek zörgése a macskakövön, az árusok kiabálása, és az egészet áthatotta az egy helyre összezsúfolt életek vibrálása. Egy közeli templom harangja minden más hangot elnyomott, amíg el nem jutott a kilencedik ütésig.

Egy tengerész, akinek a vállán papagáj ült, lehajtott fejjel sietett felénk, és belénk ütközött, majd az áramlást megállítva bocsánatot kért, feltárva odvas fogait, míg a papagáj erőlködve széttárta irizáló zöld szárnyát. A tengerészhez szorultunk, egészen közel hozzá, majd ahogy a forgalom megritkult egy pillanatra, kihasználtuk a lehetőséget, hogy kézen fogva keresztülrobogjunk a résen. A túlsó oldalon a legközelebbi épület hideg falának dőltem. Lehajtottam a fejem, miközben fekete pontok ugráltak a szemem előtt, és a város dübörgése a pulzusommal egy ütemben hangosodott és halkult.

– Jól vagy? – kiabált Liam a fülembe.

Bólintottam.

Egy hölgy haladt el előttünk hordszéken, egy apró, afrikai szolga követte, egy gyermek vagy pigmeus, utána egy férfi meztelenül, piszkosan, egy szál takaróba burkolózva az utolsó ítéletről kiáltozott. Annyi koldus volt az utcán, hogy nem győztem számolni, köztük féllábú, kiszolgált katonák egyenruhában, egy kar nélküli férfi, akinek a nyakában alamizsnás kosár lógott, a csonkjait szánalomra méltóan kinyújtotta, ahogy Liammel elborzadva összenéztünk, és én egy pénzérmét dobtam a kosárba. A sarkokon öregembernek látszó kisfiúk álltak ócska seprűkkel, és hátrafelé haladva elsöpörték előttünk a lótrágyát az útból, majd amikor elkészültek, a kezüket nyújtották fizetségért.

Nem tudtam megszabadulni attól az érzéstől, hogy mindenki jelmezt visel, mintha mindannyian egy elkeseredetten valósághű, régenskorszak témájú, halloweeni partira gyűltünk volna össze. Volt még egy fejőlány párosával összekötött tejesvödrökkel; egy inas valami gazdag házból kék libériában, térdig érő, fehér harisnyában, púderes parókával; egy liszt borította pék egy kosár kenyérrel.

A Grafton House textiláruház maga volt a nyugalom szigete. Az utcára nyíló ívelt kirakatok és egy tetőablak világította meg a bolt belsejét, amely tele volt vég textíliákkal, amelyeket művészien kiterítettek a fából készült pultokra. Vártunk a sorunkra, miközben figyeltük a vevőket, ahogy az ujjaik között gyűrögetik az anyagokat, és pletykákat cserélnek; ahogy az eladók utasításokat adnak egymásnak, és a vásárlók felé hajtják a fejüket. A két előttünk álló vevő nem akart egyetértésre jutni, és én közelebb hajoltam, hogy halljam őket – részben kulcsot akartam kapni a megfelelő vásárlói viselkedéshez, másrészt elbűvölt a lehetőség, hogy bepillanthatok mások életébe.

– Nem tudom, Clarissának tetszene-e – mondta az idősebb nő. – Annyira megváltozott, amióta férjhez ment, hogy már meg sem merném tippelni, mit is szeret.

– Egy jó minőségű muszlint aligha fog elutasítani, mama.

– Nem tartasz attól, hogy a csíkokat túl komolytalannak fogja tartani?

– Ízléses csíkok. Nagyon visszafogottak. Alig láthatóak – mondta a fiatalabb nő, majd az őket kiszolgáló férfinak címezte a mondandóját. – Hét yardot kérünk ebből. – Azzal folytatta az anyjával a beszélgetést: – Ha nem tetszik neki, szól, és akkor felhasználom én.

– Nem fog szólni. Már nincs meg benne az a bizalom felém, mint a házassága előtt.

A lánya sóhajtott egyet, és a beszélgetést a szalagokra terelte.

Egy segéd jelent meg előttünk, és kérdezett Liamtől valamit.

– Nem, nekünk arra van szükségünk, és még sok minden másra is – felelte Liam ugyanabban a fellengzős stílusban, amelyet a Hattyúban használt.

A férfi különböző vég vásznakat kezdett kigöngyölni. Hétköznapi árucikk volt ez, nagy mennyiségben vásárolták ingek és lepedők céljára, amelyeket még a gazdag családokban is otthon varrtak meg, főleg a házban élő hölgyek. Liam gondolkodott egy kicsit, mielőtt kiválasztotta a legdrágábbat, mire az eladó gratulált a jó ítélőképességéhez. Én csendben figyeltem, és jól szórakoztam Liam új személyiségén, a textilszakértő piperkőcön, nem kicsit megbántódva azon, hogy engem kihagytak az egészből. A mellények, kabátok és nadrágok számára legmegfelelőbb anyagokról folytatott hosszú eszmecsere után figyelemre méltó halom textília gyűlt össze a pulton, és ekkor végre az én ruhaanyagigényeim is szóba kerülhettek. Gyorsan kiválasztottam nyolcféle muszlinból egy-egy ruhára valót, boldogan, hogy végre én is csinálhatok valamit, nem csak nézelődöm.

Megbeszéltük, hogy a vásárolt áru nagy részét kiszállítják a fogadónkba, valamennyit pedig magunkkal viszünk, hogy keressünk egy szabót. A segéd, aki egy hosszú papíron adta össze a tételeket, felnézett.

– Hogyan szeretne fizetni, uram? Van már nálunk folyószámlája, esetleg nyitna egyet?

Annyira elmerültem a feladatban, hogy félni is elfelejtettem, de most hirtelen megint rám tört. Liam tétovázott, majd előhúzott pár bankjegyet a kabátja belső zsebéből, lehámozott egyet, és átnyújtotta a pult felett. Egy tízfontos volt, amelyet a Bank of Scotland bocsátott ki. Hevesen vert a szívem, ahogy a segéd a fény felé tartotta a bankjegyet, megnedvesítette a hüvelykujját, és megpróbálta elmázolni a tintát az egyik sarkán, az ujja között gyűrögette, azután Liam felé bólintott.

– Egy pillanat – mondta, és eltűnt a hátsó szobába vezető ajtón keresztül.

A csapat biztos volt abban, hogy a hamisítás túl szakszerű ahhoz, hogy észrevehető legyen: viszonylag kis összegek, amelyek különböző bankoktól származtak. Aprólékos figyelmet fordítottak a tintára, a papírra, összekeverték néhány megmaradt valódi bankjeggyel. Tulajdonképpen az életünket bíztuk a tárgyhamisítókra, akiket eddig a percig nem igazán értékeltem.

Liamre néztem, aki az ajtót figyelte, ahol a segéd eltűnt. Üres arckifejezésével lehetett volna bárki, aki a visszajáróra vár.

Ahogy múltak a percek, az izzadság lecsorgott a mellem között, és összegyűlt a pénzes övnél.

– Ha nem jön vissza, menekülőre fogom – suttogtam. De hová is mehetnék? Egyáltalán kijutnék a boltból? Már jóval zsúfoltabb volt, és mi a pulthoz szorultunk. Dohány és mosatlan haj szagát éreztem.

– Még csak ne is gondolj erre – lehelte Liam, és hangosan hozzátette: – Ne felejtsd el, ha visszajön, meg kell kérnünk, hogy ajánljon egy szabót!

A férfi visszajött, nem tartóztatott le bennünket, hanem elnézést kért, amiért nehezen szedte össze a visszajárót. A barna csomagolópapírból letépett fecnire írta le a szabókkal kapcsolatos információkat. Az, amelyikük a kabátokra szakosodott, híres volt: a St. James Street-i üzletet maga Beau Brummel is pártfogolta, a híres aranyifjú, aki a névtelenségből emelkedett föl a férfidivat irányítójává, és alapjaiban alakította át a régenskorszakban jellemző viseletet. A következő szabó – majdnem olyan híres, mint az előző – a nadrágokra specializálódott, és végül következett több női szabó az én számomra.

– Mi lesz az ingekkel? – kérdeztem. – Valaki ezek közül ingeket is készít? Én nem varrok elég gyorsan.

A segéd rám nézett, megvakarta a fejét, majd még valamit írt a papírra.

Mire visszaértünk az Aranykeresztbe, a lámpagyújtogatók már dolgoztak. Felkerestük az ingvarrót, a nadrágszabót, a kabátok szakértőjét és egy női szabót. Vettünk harisnyákat, kalapokat, cipőket, kesztyűket és két nagy ládát mindezek tárolására; pennákat, tintát, papírt, mályvagyökérből készült fogtisztító pálcikákat és A mansfieldi kastély első kiadását, miközben számos ötfontos bankjegyet adtunk ki a Bank of Ireland jóvoltából.

A hálószobámban észrevettem, hogy a retikülömből, amely egyfajta kézitáska, a pénzérmék eltűntek, pedig szorosan megkötöttem a zsinórját, és magamhoz szorítottam, legalábbis azt gondoltam. Kevesebb, mint egy font volt csak, de a veszteséget megrendítőnek éreztem. Azzal próbáltam vigasztalni magam, hogy a zsebtolvajnak feltehetően jobban kellett a pénz, mint nekem, de ez még egy ennél is rosszabb gondolathoz vezetett: Mi van akkor, ha az, hogy a tolvaj megkaparintotta ezt a pénzt, megváltoztatja a történelem menetét?

Az intézet útmutatása az volt, hogy a küldetésünk célszemélyein kívül minél kevesebb emberrel érintkezzünk, mivel attól lehetett tartani, hogy ha jelentős mértékben megzavarjuk a valószínűségi mezőt, ez előre nem látható és pusztító módon befolyásolja a történelem nagy eseményeit. Bár a McCauley–Madhavan-elmélet szerint a mező elvisel bizonyos mennyiségű zavart – másképpen a mi küldetésünk sem volna lehetséges. Az előző harminchat múltbeli küldetés közül huszonhét tért vissza többé-kevésbé sértetlenül, míg hat esetében némi memóriakiigazításra volt szükség, és három sohasem jött vissza. Eddig senki sem változtatta meg a történelmet számottevő módon. De a mi expedíciónk példa nélkül állt abban a tekintetben, hogy milyen közel kellett kerülnünk azokhoz az emberekhez, akiket kerestünk.

– Ellen kell állniuk a bevonódás kísértésének. – Ezt még dr. Ping, a küldetésvezető mondta. – Nagyon csábító korszak ez, minden gusztustalan vonatkozása ellenére.

Ám ha ellen is tudunk állni a bevonódásnak… Mi lehet még? Ellopják a pénzünket? Támogatunk egy ingvarrót, aki, úgy tűnik, már az éhhalál szélén áll? Talán az életét mentettük meg ma azzal, hogy Liam huszonegy inget rendelt nála.

A gyenge fényben a ruhámat tanulmányoztam, és eldöntöttem, hogy levetem. Már majdnem visszaértünk, amikor egy elhaladó kocsi egy közeli pocsolyába hajtott, és egy csomó sarat csapott a ruhám aljára, amely egészen az alsószoknyáig átázott, mint ahogy Liam csizmája is. Csak annyit tudtam tenni, hogy kiöblítem a ruhát a mosdóvízben, és reménykedem a legjobbakban.

A fogadó rendelkezésünkre bocsátott a két hálószoba mellett egy nappalit is. Ellenőriztem, hogy a hallban tiszta-e a levegő, mielőtt fűzőben és ingben kisiettem. Már a kilincsen volt a kezem, amikor eszembe jutott, hogy a sálamat magamra teríthettem volna, de már nem mentem vissza érte. Annak a lehetősége, hogy a kollégám előtt alsóneműben jelenjek meg, reggel még megállásra késztetett, de most túl fáradt voltam ahhoz, hogy ezzel törődjek. Hiszen az intézet tornatermében ennél sokkal kevesebb ruhában edzettem, nem igaz? Korábbi aggodalmamat annak láttam, ami valójában volt: az 1815-ös viselkedés szerinti affektálásnak, annak a vágynak, hogy idevalónak látsszam, vagy azt képzeljem, hogy az vagyok. Erre majd figyelnem kell a jövőben.

– Micsoda nap, ugye? – Szemrevételeztem az asztalon lévő kínálatot a széntüzelésű kandalló mellett: egy darab húsos pite, főtt hús, főtt káposzta főtt krumplival, hurkának kinéző valami szalonnába burkolva. És szerencsére bor.

Liam az ablaknál állt, kifelé bámult; a kilátás egy félhomályos átjáróra nyílt. A csizmája eltűnt, bizonyára elküldte kitisztíttatni, a kabátját levetette. Leakasztotta a nyakbavalóját, a parókájától is megszabadult, és úgy látszott, éppen most mártotta meg a fejét a mosdótálban.

– Tessék – mondtam, és átnyújtottam a pénzes övét.

Átvette, és egy pillantást vetett az öltözékemre. Majd egy másodikat is, mielőtt elfordította a tekintetét. Nem mondott semmit, de elpirulva ült le az asztalhoz, kezével megtámasztva a fejét.

– Jól vagy? – kérdeztem bűnbánóan. Már jó ideje szoros közelségben dolgoztunk; óvatosnak kellett lennem a határokat illetően, tisztelnem kellett a másik ember tilalmait. Sok ősi brit nagyon prűd volt, a dicsőséges viktoriánus idők visszatérésének másik jeleként.

Liam felemelte a fejét, és bort töltött mindkettőnknek.

– Micsoda egy nap volt, de… talán majd hozzászokunk. Szeretnél ebből? Nem tudnám megmondani, milyen állat, de legalább teljesen megfőtt.

A mi világunk szükségből vegán volt, az étel ipari termék, nem a természetből való. Tudtak szintetizálni valamit, ami olyan volt, mint a hús, de ez népszerűtlennek bizonyult, a Kihalás előtti, elveszett világhoz tartozott, a káosz és az önző hibák idejéhez, amelyre senki sem akart emlékezni. Megettük azért a felkészülés részeként, hogy hozzászokjunk.

Vettem egy falatot a hurkaszerű dologból, amely puha volt, mégis gumiszerű, rágtam és rágtam, és igyekeztem nyelni. A hamis hús, amit a felkészüléskor kaptunk, még csak nem is hasonlított ehhez. A késemet nehéznek és hidegnek éreztem; az ónvilla fénytelen volt, és csak kétágú. De nagy elszántsággal estem neki az ételnek. Ugyanúgy a bort is.

Ahogy csendben ettünk, felidéztem a nap eseményeit, és az emlékek intenzitását meglágyította a tűz fénye, a nyugalom és a bor.

– Nagyon okos volt elkezdeni a pénzköltést. Próbaképpen. Ha valaki gyanakodni kezd, tettethettük volna, hogy mi magunk is csalás áldozatai vagyunk. Ami sokkal nehezebb lett volna több ezer fonttal a bankban.

A villámmal bökdöstem a főtt valamit. Mitől ilyen rugalmas?

– És csodásan nyugodtnak mutatkoztál. Ideges voltál? – kérdeztem.

Liam megrázta a fejét.

– Te nem?

– Nem mutattad.

– Ha mindig kimutatnád, amit érzel – kezdte Liam, majd szünetet tartott, egyre ugyanazt a falatot rágva, végül kiköpött egy darab porcogót, és a tányérjára tette –, akkor ez nem Jane Austen világa volna, igaz?

– Így van – emeltem parányi borospoharamat erre a megjegyzésre, kiittam, és mindkettőnknek töltöttem még. – De te színész voltál azelőtt, nem? Ez biztosan segít. Sosem meséltél erről túl sokat.

Liam egyáltalán nem mesélt magáról. Ez jó alkalom volt többet megtudni róla, mielőtt a személyzet körülvesz bennünket, és mindig szerepet kell majd játszanunk.

– Melyik a kedvenc Shakespeare-drámád? Milyen színész voltál?

Liam elővigyázatosnak látszott.

– Olyan átlagos fajta, aki nem talált munkát.

– De jártál színművészetire?

– Igen.

– Londonban?

– Londonban.

Megakadtam, csönd volt.

– És élvezted?

– Többnyire. – Liam ismét elpirult, és megkockáztatott egy megjegyzést. – Szórakoztatóbb volt, mint az orvosi, úgy gondolom.

– Én élveztem az orvosit.

– Szerencséd volt.

– De a színművészetit is élveztem volna. Teljesen elbűvöl a színjátszás. Nem látom azt a nagy ellentétet, amit a művészek meg a tudósok annyira erőltetnek. Miért ne szerethetnénk mindkettőt?

– Nincs különösebb oka. – Liam hátradőlt a székében, felém billentette hosszúkás fejét, üres poharát a két keze között görgette. – Így kerültél ide? Az irodalom szeretete miatt?

– Igen, ez a rövid változat. Imádom Jane Austent.

– Ő egy csoda. – Efölött elmélkedtünk kicsit, majd Liam halkabban folytatta: – Csak belegondolni abba, hogy életben van. Most! És talán találkozhatunk is vele… És ha Isten segítségével nem rontjuk el…

– Nem fogjuk.

– Nagyon biztos vagy magadban.

– Nem azért mentem keresztül mindezen, hogy elhibázzam.

Liam nem válaszolt. Mindketten ettünk egy-egy darab húsos pitét, remélve, hogy itt jobb lesz, mint a Hattyúban. Lehetne annál is rosszabb?

– És mi a hosszabb változat?

– Micsoda?

– Azt mondtad… – Liam lenézett az asztalra. – Tehát…

– Beajánlottak, hála valakinek, akit ismerek… Úgy értem, nem én lettem volna a legegyértelműbb választás, mivel amerikai vagyok, meg minden… de én voltam a legjobb, és végül volt elég eszük, hogy ezt észre is vegyék. Párját ritkító Austen-rajongó, aki primitív körülmények között gyakorolta az orvoslást, bizonyította a vakmerőségét, ilyesmi. – Elhallgattam. – És te?

– Én nem bizonyítottam a vakmerőségemet, nem.

– Akkor hogy sikerült…?

– Szerencsém volt.

Az álszerénység felbosszant. Liam megírta Beau Brummel inasának életrajzát, ami bizonyította, hogy elegáns stílusa ravasz szellemességgel párosul, legalábbis írásban.

Liam folytatta:

– Herbert Briand volt a professzorom. A mentorom, igazából. – Összezavarodva nézhettem. – Ő találta meg a levelet.

– Ó, tényleg!

Miután Jane Austen összes fennmaradt levele napvilágra került, és a jegyzetekkel ellátott könyv megért tizenegy kiadást, egy újabb levél bukkant fel a croydoni könyvtár raktárában, az Ivanhoe egy olyan kötetéből, amely már rég nem volt kölcsönözhető. Austen 1815-ben írta Anne Sharpnak, a barátnőjének, és robbanásszerű hatása volt. Kiderült, hogy a regényt, amelyet az írónő 1804-ben kezdett el, majd félbehagyott, és évtizedekkel később töredék formájában, A Watson család története címmel kiadták, valójában befejezte. A levélben elmagyarázza, hogy miért nem fogja kiadatni, sőt, hogy a megsemmisítését tervezi. Túl személyes, mondja, túl sötét.

– A professzor bátorított, hogy jelentkezz?

– Ő tette lehetővé.

– Biztos vagyok benne, hogy a saját érdemeid is szerepet játszottak. De az ajánlás nagylelkű volt tőle. Azt gondolhatnánk, hogy ő maga akart volna jönni.

– Öregember már, nincs jól.

– Mégis szép tőle, hogy támogatott téged. Ez lendít majd a karriereden, jól gondolom?

Az időutazás titok volt. Ha sikeresen visszatérünk A Watson család történetével, az intézet azzal áll majd elő, hogy ez tudományos felfedezés. Nagy szenzáció lenne, hiszen az ősi britek nagyra becsülték Austent, rövid életét és kicsi életművét nem kisebb tragédiának tekintették, mint az alexandriai könyvtár pusztulását.

– Ez lenne számomra az áttörés. – Liam ezt olyan ünnepélyes hangon mondta, hogy el kellett fojtanom a nevetést. – Az élet, tudod, majd ezután kezdődik.

– Én azt gondolom, hogy az élet már elkezdődött. – Körbemutattam a szobán. – Őrület, hogy itt vagyunk 1815-ben. Ha nem ez az élet, akkor micsoda?

A korábbi aggodalmaim elmúltak, égtem a vágytól, hogy a dolgok elkezdődjenek. Találkozni vele, megismerni. A Jane Austen-küldetés csodálatosnak ígérkezett. Reszkettem, a tűz melege ellenére is; igaz, már éppen kihunyni készült.

– Igazad van, nem jól fogalmaztam.

– De valamiben meg neked volt igazad. Talán te leszel az, aki előkészítheti a kéziratot kiadásra. – Újratöltöttem a poharainkat. – Csak képzeld el! Olvashatjuk a kézírását, láthatjuk az áthúzásait, a beszúrásokat.

– Ez tényleg nem volna semmi. – Úgy hangzott, mintha ez az ötlet soha meg sem fordult volna Liam fejében. Pedig tudtam, hogy Oxfordba járt valamikor a színművészeti után, a könyvét felterjesztették valamilyen díjra, és a mentora támogatta, hogy bekerüljön a küldetésbe. És volt még valami más is, de a memóriám cserben hagyott. Átkaroltam magam, hogy valamit megőrizzek a melegből. – Szóval ez hozott ide? – Rájöttem, hogy az ideálisnál valamivel részegebb vagyok, de itt volt egy rejtély, és ez volt a legjobb időpont, hogy felderítsük. – Világi ambíciók? Tudományos karrier?

Liam rám nézett.

– Fázol? Kéred a kabátom?

Mivel tényleg fáztam, elfogadtam a túlméretezett ruhadarabot, és felhajtottam az ujját, hogy ki tudjam dugni a kezemet. Ismét csend volt, miközben azt reméltem, hogy Liam nem fogja megjegyezni, hogy milyen kicsi vagyok, és nem is tette.

– Megpróbáltam megtisztítani a ruhámat a sártól – mondtam.

– Helyes volt a feltevésem.

– Nem szerepel a terveim között, hogy alulöltözötten töltsem 1815-öt. – Reméltem, hogy felnevet, de csak bólintott. Felemeltem a poharam. – A küldetésünkre!

– Jane Austenra!

– A Watson család történetére!

Összeértek a poharaink. A nyitott ablakon át egy széllökés tört a szobába, amelytől a tűz pislogni kezdett, árnyakat vetett, és én újra összeborzongtam. Olyan érzésem volt, mintha ott is lennék, meg nem is, mintha messziről figyelném a jelenetet, mintha az idő rángatózna, megállna, majd újra elindulna, mint amikor egy pillanatra megáll a szív. Néha még most is látom ott magunkat, ártatlanul és semmiről sem tudva, amikor még minden előttünk állt.

{1} Vas István fordítása.

{2} Gyalog (francia) (A ford.)

{3} Német eredetű bőrcsizma, Angliában eredetileg a könnyűlovasság katonái viselték, a régenskorszakban (1811–1820) civilek is széles körben hordták. (A ford.)