Somogyváry Gyula

Ne sárgulj, fűzfa!

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

„Merre vágunk? Csillag se mondja,
csak hajunk lobog s ruhánk rongya.
Bordánk alól a szívünk lángol
s az örök vágy bennünk ficánkol:
legyen már egyszer – Magyarország!”

(Lendvai István)

I

Káposzta, káposzta, téli-nyári káposzta,
Édesanyám háza nálam nélkül de árus!
Az van a káposzta csipkés levelire ráírós:
Érted vagyok rózsám három évre katona.

(Katonadal a világháborúból)

Köd, köd, fojtó, tejfehér köd.

Vagy másfél hete terpedt már a radautzi síkon meg a vizes, mozdulatlan erdőkben.

Olyan sűrű volt, hogy még az árkok vonalát sem lehetett látni. Pedig máskor; az arborai út laposából jól kivette az ember a mieinket is meg a muszkáét is.

A mienk a Csipornita púpjáról ereszkedett alá az arborai útig, onnét meg újra föl a Secului domboldalára, hogy azután a szétlőtt budai méntelep mögött fölkanyarodjék a félelmetes Csiota elé.

A Csiotán a muszka ült, s kegyetlenül uralkodott róla a csángó falvakon és az egész radautzi síkon.

Ha köd nincs, az árkokban kellett volna fölcuppognunk a Seculuira. De hogy köd volt, hát az állások mögött bukdácsoltunk előre.

A fülemben még ott csengett a harmincasok őrnagyának hangja, a fejemben számok, adatok zakatoltak. Hajnali ötkor fél század huszonkilences veszi át a varrattartalék szolgálatát tőlünk, három dob drótot kell átadnunk a felváltott harmincasoknak, tíz láda lövőszert, világítórakétákat, száznyolcvan kézigránátot.

De jó nekik!

Holnap este már a glitti tábor barakkjaiban melegszenek.

Mi meg?

Ej, hagyjuk!

Majzik Gergely megállt előttem a párolgó tarlóban, s nagyot rúgott maga elé. A bakancsára ragadt gyerekfejnyi földkolonc előrelendült. Lerúgta a másik lába koloncát is.

És megszólalt dünnyögve:

– Úgy lehet, hadnagy úr, mink se sokáig penészedünk mán itt.

Én is belerúgtam a levegőbe. Előbb az egyik, majd a másik csizmámról röpítettem le a fekete koloncot.

– Miből gondolod, Gergely?

A medve formájú honvéd megugrasztotta vállán a fegyverszíjat, hogy le ne csússzék, s megszippantotta az orrát.

– Csak úgy. Valahogy elhervadt mán itt a háború. Ölöge van belüle a muszkáknak. Karácsonyra tán itt se leszünk mán.

– Megvesztél, ember?

– Hatodnapja nem esik lövés, hadnagy úr.

Elindultunk párázó lélegzettel.

Gergely a ködöt szimatolta, mint a vizsla.

– Pejg mégiscsak meghal a háború. Oszt akkor ez a sok fene ezred meg tüzérség mind lemegyen a taliánok ellen, laposra verjük a digót, oszt Péter-Pálkor aratáshoz pöktyük a markunkat.

Nagy, fekete csókák rebbentek meg előttünk, s húztak el a ködben a glitti major romja meg a solkai erdő felé.

A Seculuin, a duplagéppuska-állás fölött árnyék topogott. Bokázva csapkodta össze a sarkait, fázott az istenadta.

Hogy közelebb értünk, kibontakozott a ködből. A sapkája arcvédőjét lebocsátotta, hát csak a szeme, orra látszott. A köpenye nyirkos volt a ködtől. A lábain olyan becstelen nagy csizma volt, hogy csak úgy lötyögött benne az egész ember.

Ejnye no, kinek is van ekkora csizmája?

Bódult voltam a nyiroktól, ködtől, álmatlanságtól, hát nem jutott eszembe.

– Koczkás zászlós úr – dünnyögte Majzik.

De már akkor rám is rikkantott a sárkányölő:

– Naccerű! Éppen jókor jössz, hadnagy úr! Mindjárt vége a szolgálatomnak, s megiszunk egy pofa pálinkát.

– Jó, jó, csak ne ordíts – morogtam -, mert meghallja a muszka, s idesóz egy hevederrel a gépfegyveréből.

– Ojjé – legyintett a sárkányölő -, talán már nincs velünk szemben orosz.

– Fenét nincs. A tábori őrsök egész éjjel hallották a zörgésüket.

Letopogtunk a lépcsőkön az azokba, s kanyarogni kezdtünk benne.

A figyelők már a tegnap kapott, szalmából font őrcsizmákban állottak a lövőréseik előtt. Unottan dünnyögték egyhangú mondókájukat, anélkül, hogy hátranéztek volna:

– Tizedik század, hármas számú belső figyelő. Előrefigyelek.

– Tizedik század, négyes számú belső figyelő. Előrefigyelek.

– Géppuskatámpont, különfigyelő, előrefigyelek...

Kis Koczkás befordult egy futóárokba, s ment vagy tíz lépést.

Ott beleütközött Kovács hadnagyba.

– Hol a pokolba csavarogsz? – mordult rá a hadnagy. – Én járjak utánad váltáskor is?

A kis szőke hebegni kezdett:

– Izé, hadnagy úr, a duplagéppuska fölött jártam.

– Jó, jó – morgott Kovács -, átveszem a szolgálatot. Egyébként megszokhattad volna már, hogy a rejtőneveket használjuk. Ha meghallja a kapitány úr, hogy még mindig duplagéppuska-állást mondasz, hát úgy megbillent, hogy visszaesel a második zászlóaljba.

Kis Koczkás elröhhentette magát:

– Legalább ne adtatok volna ilyen bolond rejtőneveket. Hogy Bagóleső meg Majomsziget.

Kovács vállat vont:

– Magatok adtátok, mikor a bölcs hadosztálymágusok elrendelték ezt a hasbeszélést. De ki áll ott mögötted?

– Én vagyok, Zoltán – léptem előre.

A géppuskás hadnagy megenyhült:

– Hohó, fűzfa? Hát a magas zászlóaljtörzs már nappal is erre kószál

– A harmincasoknál jártam. Váltás lesz náluk, s a varrattartalékot nekünk kell adnunk ezentúl.

Kis Koczkás benyikkantotta a födözéke ajtaját. Meleg pára és sülő kukorica szaga csapódott ki. Nyomban utam kilépett a kulacsával.

Nyújtotta felém.

Fertelmes ital volt.

– Honnét szerezted ezt a disznóságot? – kérdeztem összerázkódva.

A kis szőke riadtan pislogott:

– Miért? Nem jó?

– Ízre moslék, erőre meg úgy karcol, mintha tüskésdrótot nyelne az ember.

– Pedig Szabó hadnagy úr hozta Csernovicból.

Kovács elnevette magát.

– S kitolt veled, szédült fiatalember. Párolt kocsikenőcs sósavoldatban. És most. röhög rajtad.

Kis Koczkás keserűt sóhajtott.

– Igen... rajtam mindenki röhög. Mindenki kitol velem. Ti is. Igazán, mindenki csak izél velem.

Megdögönyöztük a panaszkodó kölyköt, s egy „tedd rá!”-val elszéledtünk.

Lent a Secului mögött, az erdőszélen hosszú sorban kocogtak a tűzvonal felé a konyhások málhás lovai.

A zászlóalj-parancsnokságón előbb á gazdámhoz nyitottam be.

Jelentettem, mit végeztem, ó lediktálta a rendelkezéseket, s azzal mentem át az odúmba.

A telefonisták barakkszobájában fölállott valaki a lócáról s tisztelgett.

Vadász János volt, a rohamszakaszból.

– Hadnagy úr, alázatosan jelentem, bevonultam a szabadságról.

Rámeredtem.

– Nem értem. Egy hete sincs, hogy hazament.

A borostás képű, sötét fej lehajlott.

– Jobb itt... hadnagy úr – pusmogta elborultan.

Közelebb léptem.

– No! Valami baj van odahaza?

Csak a fejét ingatta.

Vállára tettem a kezem.

Hallgatott.

A telefonista beleszólt a készülékbe:

– Halló, itt harmadik Ököl. Jól hallom. Halló, Gyűrűsujj, itt harmadik Ököl. Vonalpróba. Vége.

A rohamista meg, mindig hallgatott.

– Az asszony? – kérdeztem tőle halkan.

– Az.

– Kivel?

– Egy orosz fogollyal.

– Hátha nem igaz, öregem.

A sötét arc fölemelkedett, s két megkínzott szem villant rám.

– Éccaka értem haza. Bekocogtam az ajtón. Odabe riadalom támadt. Nagy sokára ajtót nyitott az asszony. Szinte beléptem mán, mikor megy-nyikkant az ablak. Akkor mán tudtam, mi van. Odadobbantam. Épp a markomba ugrott az orosz.

– És?

– Birkóztunk. Erős vőt. A tornácfalnak nyomott. Fujtogatott. Hanem oszt elkaptam. Az ereszcsorgó alatt ott állt a vizeshordó, tele vízzel. Belenyomtam fejjel.

– Meghalt? – riadtam Vadászra.

Nyelt egyet s kibökte.

– Meg. Darabig ficánkolt, de oszt megcsöndesedett.

– És az asszony? – kérdeztem kalapáló szívvel.

– El... elfutott. Egy szál pendelyben. A kertnek. Hát, most már így.

A gyereket, Jánoskát ölbe vettem, elvittem édesanyámhó, oszt most – itt vagyok. Ne tessen kiadni, ha keresnének. Böcsület dóga vót, ne vigyenek kötélre.

Ó, hát ez!

Nem volt rá szavam. Ennek a dúlt embernek keserű szíve bennem dobogott. Úristen, hiszen mi ez a Tisza menti tragédia a világháborúhoz? De ha mégis keresik a gyilkost?

Forró szánalom, keserűség meg iszonyat kavargott bennem.

A túlsó ajtón benyitott Orlay kapitány, a gazdám.

Beszólított.

– Meg kell tudnunk, mi van odaát. Fogoly kell, mindenáron. De lövés, nyikkanás nélkül. A rohamszakasz adjon két önként jelentkezőt. Magam igazítom el őket.

– Igenis.

Fordultam, kiléptem.

Elmondottam Vadásznak, miről van szó.

Könnyes hálával villant rám a szeme.

– Megyek, hadnagy úr. Oszt ha én megyek, gyün a Bognár is. Csak tessen kitelefonálni érte.

Másnap hajnalban egy bevert fejű, ájult szibériai altisztet meg egy halott orosz lövészt hozott be a vállán a parancsnokságra a két lihegő rohamista.

Vadász János meg Bognár Péter.

A derékszíjuk mellé kukoricaszárakat tűztek volt, s úgy haladtak lépésről lépésre előre a két vonal között, a senki földjen álló kukoricatáblában. A két orosz vízért ment a Jaslovec patakra. Ott zuhantak rájuk Vadászék.

– Röstellem, hogy a másik meghalt – dünnyögte Vadász. – Nem gondútam, hogy ilyen papír a feje szegénynek. Most maj mit szól a százados úr, mikor aszonta, élőket hozzunk?

S úgy szorongott, tipródott, mint a szűkölő kutya.

Délben jelentést diktált a kapitányom a dandárnak.

A hadosztályparság[1] 2135. sz. puhatoló rendeletére jelentem, hogy Vadász János rohamista tegnap bevonult. Nyomban jelentkezett vállalkozassa, s még a körözőparancs megérkezése előtt kiküldöttem. Vadász a vállalkozás során elesett vagy fogságba került.

Aztán elhívatta az ezredpátert. És meggyóntatta vele Vadászt.

És akkor beszólította a két rohamistát.

Álltak előtte, mint a cövek.

A kapitány szeme a tekintetükbe fúródott.

– Amiről most szó lesz, az a becsület titka. Értik?

– Igenis.

– Vadász János rohamista az éjjel elesett. Aki most itt kimegy majd az ajtón, az Új János rohamista.

Vadász kihúzta magát.

– Értem, kapitány úr! Köszönöm alássan.

– Bognár!

– Parancs!

– Tudja, miért kellett elesnie Vadász Jánosnak, s miért született meg Új János?

– Igenis, kapitány úr!

– Akkor végeztünk. Frontügy, becsületügy. Rongy ember, akinek eljár a szája.

Tisztelegtünk, s kifordultunk a barakkszobából.

Új János fölcsuklott, a gerendafalnak támaszkodott, szétrántotta a zubbonygallérját, s úgy zihálta maga elé:

– Itt jó! Csak itt jó... ezen a cudar... világon...

A fronton nemcsak meghalni lehetett. Olykor-olykor új ember született. De az mindig becsületügy volt. Meg kellett érte szolgálni.

Ezer ember, egész zászlóalj szeme függött rajta azontúl. S jaj lett volna Új Jánosnak, ha gyávább lett volna Vadász Jánosnál.

És a zászlóalj tartotta a titkot.

Akkor már szörnyű idegenség választotta el a Hinterlandot[2] a frontok népétől. Dacos, kemény férfitörvények formálódtak ki közöttünk, amelyek nem voltak, nincsenek semmiféle törvénytárban, de mindenki erezte roppant hatalmukat.

Ezerkilencszáztizenhetet írtunk akkor.

***

Két napra rá végképen elcsendesült az orosz front.

– Fegyverszünet! Győztünk! – rohant végig az ujjongó kiáltás Rigától a Fekete-tengerig.

És ölelkeztünk és ittunk és énekeltünk és röhögtünk és sírtunk.

Azon a napon kezdődött a szabadságom.

II

Anyám, anyám, édes-kedves anyám,
Szedje össze már a csizmám, gúnyám,
Szedje össze, tegye a postára,
Most megy a fia hosszú szabadságra!

(Bakanóta 1910-ből)

Hajnalban maga Orlay keltett föl. Akkor jött meg a szokásos éjjeli csatangolásából, melyet máskor mindig meg kellett vele osztanom. Mert ez a különös, kegyetlen szigorúságú katona minden étjel végigjárta a zászlóalját velem.

Az este már nem kívánta tőlem. Holla hadnagyot, a gáztisztet hurcolta volt magával, s nyakig sárosan tértek vissza.

– Csülökre, fiatalember – rázta meg a vállam -, itt a szabadság.

Percek alatt készen voltam.

A segédtiszti átadnivalókat még az este átvette Holla Franci, akit különben csak Hullának titulált a sok vásott kedvű tiszt, úgyhogy indulhattam.

Orlay még a lelkemre kötötte, hogy ügyeljek a fejemre, hátra ne csavarja valami hinterlandi tündér, meg a bal karomra, amit kötésben hordtam vagy hat hete, azzal elbocsátott.

Franci, aki jobban félt a kapitánytól, mint a tűztől, még elkísért egy darabig.

– De jó neked, fűzfa! – sóhajtotta. – Mehetsz haza. Nők, mulatás dosztig. Engem meg tán agyonlő addig az öreg. Vagy hadbírósághoz instradál[3].

Elnevettem magam.

– Ne beszélj bolondokat! Nem mondom: nem illemtanár, de ha nem csinálsz disznóságot, megúszod baj nélkül. Ismerheted, a főszentség: a baka. Ha annak a gondját ellátjátok, akkor kibírható az öreg.

– Hm. Azért jobban szeretném, ha már idehaza volnál. Brr! Hallod?

A zászlóalj-parancsnokságról érdes kiáltás zengett a fülünkig:

– Segédtiszt! Hol a pokolba jár?

Szegény Hulla sápadtan igyekezett vissza.

Én meg, a legényemmel be a lichtenbergi erdőbe, az ezredparancsnokság felé kanyargó ösvényen.

Ott nagy dáridó lehetett az este, mert mindenki aludt. Csak a telefonisták meg néhány küldönc pislogott ébren.

Nem sokat késlekedtem. A szabadságos levelemet kiadta az irodás Bokor őrmester, s avval továbblódultunk az emeletesre megrakodott Ferivel.

A nagy tisztáson, a ponyvák, gallyak alatt hallgató Jaslovec-ütegnél várt öreg Botka a lovammal meg egy kocsival.

Nem ismertem meg Milos urat. (Ő ismert rám, s köszöntött is örvendező röhögéssel.

Utoljára meg a nyáron ültem rajta. Mikor idáig hajtottuk a muszkát. Akkor szép sima, fényes szőre volt. Most olyan bozontosnak tűnt, mint valami bosnyák medve.

Megveregettem a nyakat.

Karomhoz dörgölte nagy buta fejét, s beleszagolt a bekecsem zsebébe.

Megsajnáltam a komát.

– Adjál csak egy karéj kenyeret, Feri! – szóltam a kocsira kászolódó legényre.

Nagykörös gyöngye persze morgott, mint mindig, ha Milos került szóba. Ma sem tudom, miért haragudott a kis bosnyák lovacskára.

Tán úgy érezte, hogy ez a hűséges pára közénk furakodott.

De azért metszett egy papírvékony szelet kenyeret.

Milos úr fél perc alatt befalta.

Nyeregbe szálltam, s elindultunk. Elöl én, utánam a nyikorgó kocsi, rajta a hajtóhonvéd, azután Feri meg öreg Botka, a lóápolóm.

A szétlőtt Lichtenbergbe fölkapaszkodva, még egyszer szétnéztem a kitisztult tájon.

A Csiota, a Bugi meg a Csipornita – most hallgatott.

S olyan furcsa volt, hogy így látom őket. Némán, ágyúdörgés nélkül. Lent a laposban kormos feketén terpedt a véres emlékű glitti major, amelynek lángjai közé szuronnyal rohant augusztus nyolcadikán néhány századunk. Hol volt mar az az idő, Uramisten?

Kerestem arra alább, a major táján Faragó Miklós sírjának körvonalait. Persze ilyen kis pontot nem adott ki a távoli őszi táj.

Sóhajtottam.

– Szabadság, szabadság – vigasztaltam magam, s mégis valami halk szomorúság búsított. Se nevét, se okát nem tudtam volna megmondani.

De akkor már olyan nagyon elszakadtunk volt az otthontól, a hazai hírek annyira megváltozottnak mutatták hazánkat, hogy rettentő idegenség szakadt közénk.

Úgy éreztük, hogy. a mi otthonunk immár a front, s egyre kevesebb gondolatunk közös a Hinterlanddal.

Mardzinán benéztem a hadosztálydoktorhoz. Hadd lássák a bal karomat. Még szeptemberben belezuhantam egy mélyútba, a gazdámmal való éjjeli csavargás során. Akkor megvizsgálták, azt mondták, csontrepedés, és haza akartak küldeni.

Akkoriban éreztem először, hogy nem húz haza semmi. És kint maradtam a fronton.

Most mégis megnézettem.

Ropogtattak, tapogatták, sziszegtem egy sort.

– No, ha eddig kibírtad, most mar nem sántulsz bele – mondották nevetve. – De azért Pesten röntgeneztesd meg.

...Délben Oberwikowon lovagoltam át, sötétedéskor Csudinon, s este vonatra szálltunk Karapcsiun.

Odáig bejárt esténként. a csernovici vonat.

Botka meg a kocsis elköszöntek, mi ott csetlettünk, botlottunk egy katonákkal zsúfolt koromsötét tiszti kocsiban.

Mert jóllehet, félig már fegyverszünet volt, mégis világítás nélkül járt a vonat a front közelében.

Piafüst, morgás, jókedv.

Tízfele nyelv. Az egész Monarchia.

Éjfél után átszálltunk Csernovicban a szabadságos vonatba.

Csak reggel indult, de már be lehetett szállni.

A szabadságos áradat nagy része még beözönlött a városba mulatni, de én olyan fáradt és szomorú voltam, hogy behúzódtam az egyik kocsifülkébe, s ledőltem.

Feri rám tukmált egy pokrócot, fejem fölé akasztotta a teás kulacsot, s elvonult a legénységi kocsiba.

***

Világos reggel volt, amikor fölébredtem.

Esőben ázó tájakon futott át a vonat Chodorów felé, Lembergnek.

Orlaynak igaza volt. Ha Sztaniszlau-Kőrösmezőnek megyek, vagy fél nappal hamarabb hazaérek, de úgy lehet, állhattam volna hazáig a kocsifolyosón. Ezen a vonalon meg alig volt utas. Lembergben átszállok a bécsi gyorsra, Bécsből meg néhány óra alatt otthon van az ember.

Ahogy föltápászkodtam, a kulacsért nyúltam.

Forró volt.

Hm. Ferencem már módját ejtette valahol, hogy forró teát kotyvasszon, s itt járhatott nem is régen. De akkor harapnivalót nyilván szintén hagyott itt.

A csomagtartóban csakugyan ott volt a csajkám. Benne szalonna, kenyér.

Falatoztam, reggeliztem. Szemben velem valami tüzértiszt horkolt. A fejét, rangját nem láttam, mert egészen a fülére húzta volt a köpenyét, de a gombjai tüzérgombok voltak.

No, miattam húzhatja akár Lembergig.

A karfelkötő kendőmre esett a tekintetem. Ohó, ezt eltüntetem!

Csak nem riasztom meg az anyámat a kötésben hordott bal karommal!

Különben is szamár kényeskedés az egész. Minél előbb elszokik tőle a karom, annál előbb szűnik meg az érzékenysége.

S belegyűrtem a kendőt a hátizsákom egyik zsebébe.

A szomszéd szakaszból beszélgetés hallatszott át. Németül beszélt két szabadságos tiszt.

Beszélt? Uramisten, ha Goethe hallotta volna, hogyan gyötrik a germán nyelvet!

– Altesz biszt du auf front? – kérdezte az egyik. Amivel nyilván azt akarta tudni, hogy régóta van-e a másik a fronton.

– Cveimal ject – válaszolta a másik, alighanem azt akarván közölni, hogy most van kint másodszor. – Einmal vunde haben.[4]

– In vifilte regiment?[5] – kérdezte megint az első nyelvhóhér.

– Cveite dalmatinise sützenregiment[6] – volt a válasz.

Ki lehet ez a két vaddisznó? – álmélkodtam magamban.

Az egyik hang nagyon ismerősnek tűnt.

Kilétem a folyosóra. Belestem volna, hanem a két nyelvböllér fülkéjének függönye össze volt húzva.

Visszaültem a helyemre, s tovább falatoztam.

Azok is tovább társalogtak.

– Lange dein urlaub haltet?[7]

– Januar fünftesz.[8]

Elröhögtem magam. Meg kell veszni ezeken a kannibálokon. De honnét ismerem én ezt az első hangot?

Hallga csak!

– Hir Karten – szólalt meg a dalmát. – Karteszt du?[9]

– Ja. Unteresz.[10]

– Karten vir![11]

És miközben majd megfakadtam a röhögéstót, az a két rénszarvas elkezdett kártyázni.

– Tulétroa.

– Ultimo...

Alsóztak.

És rettentőeket mondottak németül.

S egyre iszonyúbb gyanú támadt bennem.

A dalmáttal játszó alak csak kis Koczkás lehet.

De hát ez képtelepség! Igaz, járt már neki a szabadság, de arról mégis tudnom kellett volna, hogy velem egyszerre indul. Meg mikor jött utánam? Az állásunktól Karapcsiuig félnapi út. Igaz, hogy ha utánam indult el, elém kerülhetett, mialatt engem a mardzinai cinktorok vizsgáltak.

De hát, mégis káprázat! Nem lehet a kis sárkányölő.

A vonat lassított, Sztaniszlaura értünk.

– Allesz adu![12] – hangzott most föl a túlsó fülkéből elcsukló hangon. Mutált a hang, tehát: Koczkás.

– Rekontra!

– Szubkontra!

Málhás ló legyek, ha ez nem a lötyögő csizmás kölyök.

Át akartam menni, hogy jól megropogtassam a bordáit örömömben, hanem, ahogy fölálltam, félrelökte valaki az ajtót, s ősz fejű alezredes lépett a szakaszba.

Gépiesen mutatkoztam be. S nyomban utánam a közben fölébredt tüzér is. Az főhadnagy volt.

Helyet igazítottunk az alezredesnek.

Jókedvű, beszédes öregúr volt a salzburgi ezredtől.

Lembergig nem lehetett mellőle szabadulni. Elmondatta velünk az egész életünket. Ő is a magáét. Még a két kislánya képét is megmutatta.

Úgy örvendezett a szabadságnak, mint a gyerek.

– Also, recht schönen Urlaub![13] – búcsúzott tőlünk, mikor a korán sötétedő délutánon befutottunk a lembergi pályaudvar üvegtetős ívei alá.

A másik vágányon már ott állott a bécsi gyors.

Katonatenger nyüzsgött körülötte. Szabadságra utazó katonák a Monarchia minden ezredéből. Tízféle nyelven kiabáltak. Hogy is kísérhettem volna szemmel ebben az áradatban kis Koczkást? Örültem, hogy Ferit megtaláltam, s föltolhattam a tisztilegények kocsijába.

Ferenc úr ott, persze, nyomban beleütközött egy földijébe. Nemhiába mondogatta volt mindig, hogy Nagykőrös mindenütt ott van.

– Kinek a legénye kend? – szóltam föl a nagy bajuszú népfelkelőhöz.

– A hadnagy úr Tornay Györgyé, jelentem alássan.

– Kié? – hitetlenkedtem.

– Tornay hadnagy úré.

– Ne bolondozzon, hol van a hadnagy úr?

– A második bagonyba[14].

Hű, hogy rohantam én előre! Majd feldöntöttem a furakodó szabadságosokat, amíg a második kocsihoz lihegtem.

Ott azután végigpréseltem magam a kocsifolyosón, s végre ráakadtam a horgas orrú apukára. Harmadmagával volt meg csak a fülkében.

Éppen a bekecsét vetette le az ablaknak fordulva, amikor észrevétlenül mögéje kerülve, leültem az egyik szabad helyre. Előre mulattam azon, milyen képet vág majd, ha meglát.

Hanem annak már pusztán az induló vonat volt az oka, hogy a mozdonyrándítástól megtántorodott az örök csúfolódó, és belezökkent az ölembe.

– Pardon – mondotta finoman, de én olyat csíptem az ülepébe, hogy nyomban fölszisszent. – Hű, ki ez az őrült?

Persze akkor már kirobbant belőlem a nevetés, s kacagott az a késmárki hadnagy meg kassai kadét is, aki velünk utazott.

Fél perc alatt ordító jókedv támadt a szakaszban.

Amazok már ismerték egymást, mert együtt jöttek volt a Zbrucs menti állásokból. S amikor a kadét elém állott s bemutatkozott, apuka ráförmedt:

– Visszakozz, csecsemő! Ez sokkal nagyobb ügy, semhogy a katonai szabályzat előírásai szerint intézhetnéd el. Tehát az egész: vigyázz! Tölteni, tölts!

Azzal lekapta a csomagtartóról lógó kulacsát, s nevető szemekkel nyújtotta felénk.

Drága, bolondos apó! Nem változott az egy hajszálnyit sem, amióta vagy másfél esztendőnek előtte elszakadtunk egyinastól.

Grodekig géppuskatempóban adtuk föl egymásnak a kérdéseket, s laposra vertük egymás térdét.

Megtudtam, hogy görbe hátú barátom most nagy úr. Frontszolgálatra alkalmatlan, tehát egy lovashadosztály törzséhez osztották be előadónak. Anyagügyi előadó.

– Úgy ám, fűzfa – fedezte be tájékoztatóját -, apádat elirigyelték a huszárok, s most gyönyörben úsznak, hogy én tartom számon a lövőszerüket, kézigránátjaikat. El sem képzeled, milyen felemelő érzés hetvenkét rubrikás űrlapokat vezetni, s általában csak anyagot adminisztrálni a pokróctól a nadrágszíjig.

– Végre rájött a magas hadvezetőség, hogy mire használhat, vén lókötő! – örvendeztem.

– Ettől eltekintve – dicsekedett tovább Gyurka -, sejted, hogy szó sincs csajkarendszerről! Tányérból eszünk, fűzfám, villával, kanállal. A hadosztályparancsnok erőszakkal harcolta ki, hogy állandóan szemben üljek vele az asztalnál. Ha így megy tovább, rövidesen alig háríthatom el majd a Lipót-rendet meg a Vaskoronát. De az se lehetetlen, hogy excellenciás úr lesz belőlem, s akkor vághatod ám előttem a díszmenetet, kis pennarágóm! Remélem különben, hogy közben te is viszed valamire. Egyébkent hol terülsz el, s hogy megy a sorod?

El kellett mondanom, hogy nyárig a magyar határon a Cibó-völgyben meg a Capulon állottunk, nyár derekán, a bukovinai offenzíva során, néhány véres ütközet meg fullasztó hegyvidéki előnyomulás árán bejutottunk a csángó falvak tájékára, s végül, hogy most zászlóaljsegédtiszt vagyok.

Azután emlegettük a régi időket, a régi fiúkat.

Látrányi, Takács, Tatár nevénél sóhajtottunk.

– Hát a kis szőkével mi van? – merengett el apó.

– Kis Koczkással? Igaz, hallod-e: az a gyanúm, hogy ő is ezen a vonaton utazik szabadságra!

S elmondottam a csernovici vonaton szerzett tapasztalataimat.

Tornay nyomban fölkerekedett volna, hogy megkeressük a kis pelenkakatonát. Hanem a folyosót hátizsákok és alvó emberek torlaszolták el.

Abbahagytuk a reménytelen kísérletet, s visszaültünk. És sziporkázni kezdett a képzeletünk. Fegyverszünet... az északi óriás már kidőlt. A többi úgy zuhan utam, mint a tekebábok! Győztünk!

Pilledt a jókedv, ritkult a szó.

Grodek után fehér éjszakába futott bele a vonat.

Siposs, a késmárki hadnagy nagyot nyújtózkodott.

– Két napig alszom – mondotta -, azután fölcsatolom lábaimra a deszkákat, és hajrá!

– Szóval síkórban szenvedsz – állapította meg apó. – Hallod, fűzfa: síről van szó. Nem nyerítesz örömödben?

Akkoriban még alig ismerték ezt a sportot Magyarországon. S Tornay tudta, hogy én az első rabjai közé tartozom.

Sipossnak rám villant a szeme:

– Te is?

– Én is. Ha ugyan lesz hó odalent is.

– Ha nem volna havatok, gyere föl hozzánk! – szíveskedett a hadnagy.

Megvallom, egy pillanatig sem éreztem komoly lehetőségnek, hogy szabadságom alatt fölkerüljek a Tátrába. De azért köszöntem a fiú kedvességét: hogy hát majd meglátjuk.

Több szó nem esett erről, s elaludtunk egy-egy üléssarokba húzódva.

Przemyslnél ébredtem föl. Siposs Zoltán és a kassai fiú éppen lefelé kászálódtak, hogy még kétszeres átszállással Mezőlaborcon át jussanak haza.

Siposs még egyszer visszaintett:

– Várlak ám, pajtás!

És eltűnt a kocsiablak alatt a sötétben.

Reggelre kelve a morva síkságon szaladt a vonat.

Ásítozva hevertünk Gyurkával a kocsipamlagokon. Apuka azt számolgatta, hány napig maradhat.

– Hogyan, hát te nem szabadságra jössz? – kérdeztem tőle.

– Nem hát, csak néhány napra. Bevásárlás végett.

Sötét gyanú ébredt bennem. Föltámaszkodtam a könyökömre.

– Bevásárlás végett? De hiszen akkor te... Hohó, te akkor nyilván csak menázsihuszár vagy! Szakácsparancsnok! Huhuhu... Tepsibrigadéros! Krumpliezredes!

Szétmarcangoltam az öreget, mert ez egyszer tehetetlen volt. Csakugyan ő vezette a hadosztálytörzs tiszti étkezőjét is.

Bolondoztunk, veszekedtünk.

Egyszer csak oldalba lökött apuka:

– Hallgasd csak!

Valamelyik fülkéből beszéd szűrődött át.

– Vasz iszt adu?[15]

– Kürbisz![16]

– Dann ich spiele gance adu, und familie und ultimo.[17]

– Dir szind gute blatter. Aber ich kontra die ultimo.[18]

Tornay eleinte dermedten figyelte ezt a beszédet, majd pokoli mulatásba kezdett.

– Kik ezek az őrült szkipetárok?[19]

– Az egyik alighanem a kis Koczkás. Gyere, menjünk át hozzájuk.

Apuka visszatartott.

– Elment az eszed? Akkor abbahagyják. És soha többé nem lesz alkalmad az életben, hogy eszkimó nyelvet, hallgathass.

És púposra röhögtük magunkat Bécsig.

Mire leszállottunk a vonatról, már csak kis Koczkásra akadtunk rá a legendás kártyázók közül.

Az első nagy örvendezés után a legényeket rozoga egyfogatúba ültettük, s elküldtük ókét, a Keleti pályaudvarra, mi meg hárman elrohantunk a gőzfürdőbe.

Teremtő Isten, micsoda bolondozást vittünk ott végbe! Apuka kajánul belelökte a kis szőkét a leghidegebb vízbe, mire mi egyesült erővel egy kőpadra terítettük a vén tekergőt, s úgy megdögönyöztük, hogy hol nyerített, hol meg jajgatott.

– Eresszetek, eresszetek, őrültek – rugdalózott a kisöreg -, mert kirúgom a fogatokat! Ssz! A sípcsontom, ti sintérek! Höhöhö... röhöhö... a talpam! Hé! Csiklandós vagyok, te tulok! Juhuhuhu!

Végre megugrott valahogy közülünk, s bemenekült a hetvenfokos gőzkamrába. Oda már nem merészkedtünk utána, mert meggebedtünk volna benne. De apuka, aki csak csont és bőr volt, úgy bírta, akár a múmia.

Kifelé menet egy, a mérleggel vesződő szalmapapucsos, lepedőbe burkolt alak köszönt rá kis Koczkásra.

– Szervusz, Kamerad! Gutesz urlaub![20]

– Danke! Für du auch![21]

A lépcső tetején megkérdeztem a kis szőkét, ki volt az.

– Valami dalmát zászlós, hogy repedne szét! Csernovictól kezdve útitársam volt. Irtó rosszul tud németül, s mégis folyton beszélt. Azt hittem, Lembergben megszabadulok tőle. Hát nem ugyanabba a kocsifülkébe hozta megint az ördög?

Lopva összevigyorogtunk Tornayval.

Kis Koczkás meg panaszkodva folytatta:

– Gyúrtuk a német nyelvet Przemyślig. Gondoltam, ott is átszállhat. Eszébe se volt. Nem mondom, én se lehetnék német nyelvtanár, de az tiszta skandalum[22], hogy ez a dalmát, aki német nyelvű ezredben szolgál, ilyen tudománnyal beszélgetésbe kezdjen. Igazán pofátlanság. Még jó szerencse, hogy tud alsózni, meg hogy van nálam kártya.

– Hát te kártyázol? – förmedt rá apó, hogy a kacagását leplezze.

– Igen, miért? – pillogott a kis szőke zavartan.

– Hallatlan – csóválta a fejét Tornay -, hogy ilyen ledér szokásokra kapsz. No, megvan a véleményem kitűnő anyaezredünkről, hogy megengedik ezt az elfajulást.

Már az öltözőfülkénkben voltunk, amikor átszólt hozzánk megint Koczkás:

– Szóval ez a dalmát lövész, aki különben is irtó henceg, és még a vonatban is mindig a fején tartotta a kunkori tollas sapkáját, csak hogy mutassa, hogy ő dalmát lövész, igazán szerettem volna jól ülepen rúgni azért a hencegésért, mert azért a honvéd mégis százszor különb, mint a dalmát lövész, és csak jött, jött, ahelyett, hogy átszállt volna Rzezówon, Tarnówon vagy Oderbergben, szóval egy kiállhatatlan alak, aki pocsékul töri a német szót, de alsózni tud, azt meg köll hagyni...

Tornay kilépett félig öltözötten a fülkéjéből, s kezében a csizmahúzóval, odalepett Koczkás fülkéje elé.

– Gyere csak ki, kisöcsém – szólalt meg szelíden.

– Miért? – kérdezte ártatlanul a kis szőke.

– Azért, hogy szétverjem a fejedet evvel a csizmahúzóval, gazember, amiért meg most sem fejezted be a mondatot. Hát nem tudod te, mi az a pont? Mondod tüstént, hogy mi volt aztán a dalmát barátoddal, vagy rapityára verlek?

Koczkás visszahúzta a fejét.

– Igazán, mindig izéltek velem – panaszkodta -, s nem hagyjátok kibeszélni az embert! 'sten bizony, úgy örültem, hogy találkoztunk, és most megint izéltek. Úgy kezeltek, mint egy taknyos hadapródjelöltet, pedig már zászlós vagyok, meg kisezüstöm is van...

– De mutál a hangod, kölök – robbant rá apuka -, tehát menthetetlenül csecsemő vagy, a természet tévedése! Egyébként, mi történt a barátoddal? Nyögd ki már, de csak tőmondatokban!

Duzzogva szólalt meg a gyerek:

– 'sten bizony, nem is érdemes beszélni. Szóval hát a dalmát is Bécsig jött, közben már szikrázott a fejünk az erőlködéstől, hogy eszünkbe jusson egy-egy német szó, mikor mondani akartunk valamit, de most már megszabadulok a gazembertől, mert innét már közvetlen vonata van Dalmácia felé.

Nagy nevetve kisajnálkoztuk magunkat a sokat szenvedett kis szőke fölött, s kihajtattunk az állomásra.

Dél volt, bementünk az étterembe. Hanem ahogy végignéztünk az ételsoron meg az egész szomorú kenyérjegyes bécsi világon, hát megelégedtünk egy pohár sörrel, s odábbálltunk.

– Szörnyű – morogta apó -, hiszen itt maholnap már fűrészport esznek! Ezt a becstelen sört is cirokseprőből főzhették.

Mert akkor már nagyon benne volt Becs a háborús koplalásban.

Megkerestük a legényeinket, beszállottunk a vonatba, s nézegetni kezdtük a sürgés-forgást.

Alig fél perc. volt már csak a vonatindulásig, amikor Koczkás Árpádnak eszébe jutott, hogy postára kell adnia a levelezőlapjait.

Le is ugrott, s visszafele sietett a vonat mentén a postaládáig. Éppen bedobta a lapokat, amikor elindult a vonat.

Derékig kihajolva lestük, mi lesz vele. Nevettünk is, bosszankodtunk is.

Csak akkor tértünk napirendre, amikor láttuk, hogy jó kis nekirugaszkodás után elérte az utolsó kocsit, és fölkapaszkodott rá.

De eltelt már vagy félóra, s csak nem került elő.

Nyugtalanított a dolog. Tornay is egyre türelmetlenebbül nézegetett ki a kocsifolyosóra.

– Mi érte ezt a kis kölyköt?

– Majd előkerül.

– No, de félóra alatt se tud átvergődni a kocsikon?

Marchegg előtt nem állta tovább Gyurka:

– Hallod, azt a szegény gyereket valami baj érte. Talán rosszul ugrott föl a lépcsőre, vagy mi, hogy még mindig nincs itt.

S avval fölkelt, hogy utánanézzen. Én is ott baktattam mögötte.

Végigdülöngéltünk már vagy hat kocsit, amikor az egyik fülkéből meghallottuk a hangját:

– Du haszt in hand haltet, grüne und rote svein… ö... ööö… und ich dasz grünesz könig.[23]

Tornay megállott, és nekiroskadt az ablaknak a nevetéstől.

– Állj – hebegte -, hiszen ezek megint összeakadtak! Úgy kell a kis szamárnak. Hadd gyilkolják egymást.

Belestem a fülkelűk ajtaján.

Kis Koczkásnak még a füle is vörös volt. A vele szemben ülő tollas sapkájú zászlós makogva rendezgette a lapjait.

Közben, elhagytuk Marchegget, a határállomást, s a kalauz végigment a kocsin.

– Fahrkarten bitte! A menetjegyeket kérem!

A két kártyázó előkotorászta a szabadságos levelét.

És akkor egyszerre megszólalt a dalmát, kifogástalan tiszaháti nyelven:

– Mondja, kalauz úr, nincs véletlenül egy menetrendje? Szeretném tudni, hogy mikorra érhetek Debrecenbe.

Sóbálvánnyá meredtünk.

Mikor azután továbbment a kalauz, egymásnak esett a két zászlós, mint két dühös kakas.

– Te apagyilkos!

– Te hóhér!

– Magyar a gazember, és Csernovictól kezdve...

– Csak te hallgass, mert...

– Ó, hogy az a...

– Mért nem szóltál, boldogtalan, hogy te is magyar vagy?

– Én? Még te beszélsz? Hogy a pokolba gondoljam rólad, hogy magyar vagy, mikor úgy hencegtél a dalmát lövészségeddel? Hogy kerül magyar fiú a dalmátokhoz? Mi?

– Hallatlan! Szét köll repedni! Úgy beszél németül, mint a hortobágyi kuvasz, és még ő...

– 'sten bizony pofátlanság! Rólam láthattad volna, hogy magyar vagyok, mert honvédderékszíjam van, címeres, de te... nahát!

– Derékszíj, derékszíj! Ki az ördög láthatta azt ott a sötét vonatban, mikor levetetted Csernovicban?

– Hühühü... ilyen marhaságot!

– Bruhuhu... el se merem mondani másoknak, hogy egész Ausztriát végighebegtük...

És a hajtépés után egymás nyakába borulva nevettek úgy, hogy a könnyük is csurgott.

Pozsony, Érsekújvár, Párkánynána, és azután már sötétedő délután Vác, s végül a Nyugati pályaudvar.

Ott elbúcsúztunk a debreceni dalmatától, majd meg egymástól, s ahányan voltunk, annyi rozoga egyfogatún döcögtünk tovább: hazafele.

Valami nyomottság ült a városon, ahogy végigbaktatott a kocsi a Körúton. Vagy csak én ereztem úgy?

Mi, akik odakint ujjongva ordítoztunk az orosz fegyverszünet hírére, valahogy úgy képzeltük, hogy az immár bizonyossá vált végső győzelem reménye sodró erővel viharzik szét odahaza.

És itt? Fázós, kedvetlen emberek sietnek az utcán, és a gyéren égő lámpák fénye alig tud átvergődni a ködön.

Becsben nem tűnt ez úgy a szemünkbe. Nem ismertük a lelkét. De itthon, itthon másnak vártuk a várost.

Valami baj van idehaza, súgta a lelkemben egy szorongó sejtelem.

És öröm helyett sóhajtva léptem be az öreg József körúti bérház kapuján...

III

Eszem-e még szőlőt, kenyeret is lágyat?
Vetnek-e még nékem puha fehér ágyat?
Tűznek-e bokrétát pörge kalapomra?
Borul-e még széplány csókkal a
vállamra?

(Háborús katonadal)

Az előszobaajtón hiába nyomogattam a csengő gombját. Nem szólt.

A konyha felé kerültem. Annak üvegajtaja is sötét volt.

Csak nagy zörgetésre támadt világosság valahol, s végül megfordult a kulcs a zárban.

– Kit tetszik keresni? – kérdezte bizalmatlanul egy idegen hang.

– Az anyámat. Hazajöttem – dörmögtem türelmetlenül, s félretoltam magam elől.

Feri magyarázta meg az új szolgálónak, hogy kik vagyunk.

Én csak mentem botorkálva a sötét szobákon át, be az utolsóig. Az is sötét volt.

– Anyókám! – remegett föl belőlem a szó.

Csönd.

Úristen, mi ez?

– Édes anyókám! – dadogtam bele a sötétbe, s nyugtalanul tapogattam a villanykapcsoló felé. És nem akadtak bele az ujjaim. Teremtőm! – suhant át agyamon a gondolat -, hát már annyira elszakadtam hazulról, hogy azt is elfelejtettem, hol van a kacsoló?

Akkor már megszólalt az anyám. Csak azt kérdezte, ki jár itt, de a hangjában ott remegett valami boldog sejtés, és már nem törődtem semmivel, csak mentem előre a sötétben, a kisgyerek biztos ösztönével az öreg pamlag felé, és ott rátaláltam két felem repeső, gyönge kis kézre, és rajuk hullottam a csókjaimmal.

Sötétben üldögélt az anyám. Nemcsak takarékosságból. Szerette az esti homály csendjét. Ebből a zsongó, tiktakoló csendből suhantak el a legmesszebbre, örökké hozzánk szálló gondolatai. Ó, hiszen nagy utat kellett járniok szakadatlanul! Negyedik éve voltak el a fiai.

Az öt katonafiú. És negyedik éve dörögtek az ágyúk, tavaszban, télben, nyárban, őszben.

Hosszú, hosszú ideig ültünk szótlanul, egymást átölelve. S mert bizonyos, hogy anya és fia egyet gondolnak, s ugyanazt érzik a találkozás pillanatában, egyikünk sem merte megtörni a csöndességet.

Valahogy úgy éreztük: mindez csak álom, s az első szóval fölébredünk belőle. Hát hallgattunk, hallgattunk.

És akkor zörögni kezdett nagyapám százéves, öreg órája a kis márványasztalon, és bongva ütötte el a nyolcat.

Az örök éber, vén időmerő riasztott föl bennünket. Gyerekkorom megcsodált, rejtelmes szerkezete, amelyről valaha azt hittem, hogy valami szigorú kis babszemtörpe lakik benne. Megvesztegethetetlen, kőszívű kis gnóm, aki könyörtelen pontossággal emeli föl apró kalapácsát minden félórában. Könny, gyász, öröm, boldogság, pihentség, fáradtság, nappal vagy éjjel, bölcsőringás vagy koporsózárás – mindegy neki: ő csak a perceket lesi, neki csak az idő számít, s ha jő a szolgálat, kegyetlen kötelességtudattal zuhogtatja apró pörölyét.

Mondom, most is a láthatatlan, szakállas kis időcsősz rezzentett föl bennünket a boldog csöndből és mélységes mély hallgatásból.

De azért csak akadozva, fél mondatokkal indult a beszed.

A nővérem után érdeklődtem, aki édesanyámmal élt, a kislányával.

– Az iskolába ment a jegyekért.

Nem értettem, de nem is érdekelt. Gondoltam, valami iskolai ünnep készül, ahol talán a kislány is szerepel majd, és hát elmentek a jegyekért.

– És a többiek? Mi van a többiekkel?

Rendre sorba vette őket a drága.

A másik nővérem az urával meg a lányukkal tegnap volt itt. Különben új lakásba költöztek, a Verpeléti utcába. A legnagyobb bátyám azt írta: hazajön a frontról karácsonyra. A középső bátyám októberben volt szabadságon. A legkisebb bátyám hadirokkant lett, és Sopronban várja elbocsátását.

– De azért tud ám járni – tette hozzá gyorsan az anyám -, s rövidesen a mankót is elvetheti.

És végül az öcsém. Akit a nyáron avattak zászlóssá a temesvári hadapró iskolában. Az valahol kint van a fronton.

– Hanem azért ne féltsed – nyugtatott meg anyókám -, mindig azt írja, hogy nincs veszedelemben, hiszen az ilyen kisfiúkat még nem is engedik az ellenséfi közelébe.

Hallgattam. Mióta háború volt, szakadatlanul ámítottuk édesanyánkat mind az öten. Miért árultam volna hát el, hogy a legkisebb, a kis zászlós, akit akkor már három esztendeje nem láttam, mondom, ez a „kisfiú” bizony csaknem ott hagyta a fogát vagy két hónap előtt, a vaschkouci öldöklésben.

Sóhajtottam hát, s a magam sorsáról mondottam eI rózsaszínű dolgokat. S úgy éreztem, hogy a valóságot mondom már. Voltaképpen vége is van a háborúnak. Oroszország összeomlott, s békét kér. Tehát győztünk. Ami még hátravan: szinte csak formaság. És hamarosan hazasegít most már bennünket az Isten.

Valahol ajtó csapodon, lépések közeledtek, hirtelen fölcsattant a világosság, s a nőverem meg a kislánya viharzottak be.

Bizony megváltoztak, minta nem láttam őket.

A nőverem arca keskenyebb lett, a szeme köré apró ráncocskákat rajzolt az idő. Hanem a kislány magas, karcsú nagylánnyá nőtt. S olyan furcsa volt, ahogy magas sarkú cipőiben járt-kelt, akár valami felnőtt dáma. Szép volt, de hát idegen volt. Félóráig örvendeztek, hogy itthon vagyok, s azután napirendre tértek fölöttem.

Nem csodálkoztam rajta. Elvégre: az élet – élet, s az otthon gondja erősebb mindennél.

A kis húgom leült a zongorához, s ledübörgött rajta néhány gyors ütemű dalt. Egyiket sem ismertem. S valami halk kis szomorúság ébredezett bennem. Istenem: milyen idegen világ ez! Mennyi minden megváltozott idehaza! Hány ponton nem tudom már összekapcsolni az itthon lévők életét az enyémmel!

És ez a különbség nőttön-nőtt, mint a víz karikája a bedobott kő nyomán.

Az idegen szolgáló bejött, hogy szenet vessen a kályhába. S mire kinyitotta a kályhaajtót, már utolérte a néném hangfa:

– Csak két kis darabot, Erzsi! Péntekig ki kell húzni, akkor lesz megint szénosztás!

– Tán csak nem dekára mérik a szenet? – kérdeztem tréfásan.

A húgom hátraperdült a forgó zongoraszéken.

– Hát hogy? – csodálkozott. – Talán ti a harctéren annyit kaptok, amennyi csak tetszik?

– Mi? Hát mi nem tüzelünk szénnel.

– Akkor meg ki fogyasztja? – hitetlenkedett a gyerek. – Hiszen itthon mindenre, ami nincs, azt mondják: a frontnak kell. A front miatt fázunk, a katonák miatt nincs vaj, a háború miatt vannak a hústalan napok. Igazán olyan unalmas már ez a háború!

És megint végigdübörgött a zongorán valami üres és lapos kis dalt. Nem volt ezeknek az akkor divatos szerzeményeknek se íze, se színe. De valamit énekelni kellett, hát énekeltek.

Visszamenekültem ebből az idegen világból az édesanyámhoz.

A régebbi évekről beszéltünk. A gyerekkoromról. Arról a hasonlíthatatlan aranykorról, amikor még élt az édesapám. És újra ott jártunk, éltünk Somogyvárott, kivirágzott a kenunk, és megérett a gyümölcs, és vidáman szüreteltünk a kupahegyi szőlőben, és állottunk áldott karácsonyfák fényében. És ezeket a régi képeket mind, mind telemuzsikálta egy nagyon népes család boldog kacagása.

Ó, ilyenkor fölélt, újjá lett az édesanyám. Hiszen neki is ez volt a mindennapi menekülése. A régi, napsugaras élet. S benne a legbölcsebb, leglovagiasabb és legmelegebb lelkű férfi. Az egyetlen férfi, akit evvel a névvel említett ez a törékeny kis teremtés. Hőse, istápolója, rabja és királya az édesanyámnak: apánk.

Vacsorához hívott a néném.

Nekem sohasem volt nagy sor az étel. A csajka vagy tányér is mindegy volt. De itt, most, összeszorult a szívem, ezen a vacsorán. Istenem, hát így élnek idehaza? Tej kelvett vízben oldott „tejpor”, cukor helyett szacharin, és vaj helyett fenyérre kent margarin.

– Van már kenyérjegyed? – kérdezte komolykodó arccal a kishúgom. – Mert különben el kell menned a Práter utcai elemi iskolába, ott kaphatsz a szabadságos leveledre.

S a nővérem olyan fukar-takarékosan szelte a kenyeret, mintha színaranyból lett volna.

Belém szúrt ez a kérdés. Hát már kenyér sem vár otthon? Már nem is számítok itthon? Annyira idegen vagyok ezek között a falak között, ezek között a velem egy test, egy vér emberek között, hogy idegenekhez kell mennem a kenyér „kiutalása” végett?

Persze lehurrogtam magamat. Micsoda őrült érzékenykedés ez? Hát persze hogy takarékosan kell élni! Nem éppen mi mondogatjuk-e odakint a fronton, hogy: kitartás? Nos, hát ez is hozzátartozik.

Különben is, megnyertük a háborút. Szerbia, Montenegró, Oroszország már összeomlott. Hetek vagy legfeljebb hónapok kérdése az egész, és vége a nélkülözésnek.

Csak hát: ez a fal ne lenne közöttünk. Ez az idegenség.

Az, hogy ahány nevet említenek beszélgetés közben, az mind ismeretlen. Mindegyikről meg kell kérdeznem, kicsoda. És ők csodálkoznak, hogy nem ismerem.

Ma már tudom, hogy mindehhez nem kell háborúnak lenni. Egy-két év alatt átalakul, mássá lesz az ember egész környezete. Új arcok, események, új világ támadnak az ember körül. Szálak szövődnek, láthatatlan kapcsok kovácsolódnak, amelyek azelőtt nem voltak. S ha az ember hosszú távollét után tér haza, úgy toporog ebben a megváltozott életben, mint valami szövevényes halóban.

Olyan érzésem volt, mint mikor gyerekkoromban betegség vagy – no, megvallom – iskolakerülés után mentem megint az iskolába.

Ismeretek, szavak, történetek bukkantak föl előttem, amelyeket mindenki tudott, csak én nem. És a többiek mind csodálkoztak azon, hogy én nem ismerem őket, és én butának, elmaradottnak, másodrangúnak, kivetettnek éreztem magam közöttük, s restelltem megkérdezni tőlük ezt vagy azt.

Így voltam most is.

Kiridegedtem a családból.

S ebben éppen olyan ártatlanok voltak ők, akár jómagam.

Pedig mennyi minden más is megváltozott!

Az ágyam nyikorgott. Persze a rézsodronyt be kellett adni a hatóságoknak. Kell a réz a fegyvergyártáshoz. Rugalmas faléceket róttak össze a derékalj alá.

A kályhából kiszivárgott a kénszagú rossz szén füstje. Az éjjeliszekrény hamutartóján apró csorba volt. Azelőtt nem volt csorbája...

Ej, hagyjuk!

Lecsavartam a villanyt.

Aludjunk.

Éjféltájban felzörgettek.

A bátyám jött meg, a legnagyobb bátyám.

Magamra kaptam valamit, átmentünk az anyámhoz, s majd hajnalig beszélgettünk az ágya szélén ülve.

A vége persze ennek is az volt, hogy, győzünk! Most már nincs földi hatalom, amely kicsavarhatja kezünkből a győzelmet.

– Ideje is – mondotta később a bátyám, amikor kijöttünk anyámtól, s magunk maradtunk -, mert ha soká tartott volna, végképpen szembekerülhetett volna az otthon és a front. Már most is más a lélek odakint és más idehaza.

– Te szintén észrevetted? – kérdeztem elborulva.

– Ki ne venné észre? – dörmögte a bátyám. – Valami bajnak kell lennie idehaza. Alig van szabadságos, aki kitöltené az egész szabadságát. Azt mondják: nem bírják ki idehaza, s inkább előbb bevonulnak szabadságukról.

– Szóval nálatok is?

– Persze. Igaz, hogy csak a tisztek. Úgy látszik, csupán a városlakók érzik ezt. A falu, az még egészséges.

– Ha ugyan egészséges.

És elmondottam neki, miért lett Új János Vadász János rohamistából.

– Egyéni tragédia, magánügy – dünnyögte a bátyám.

– Felek, hogy nem így van. A háború mindenkinek az ügye, ahogy Vadász János asszonya nem érezte magát már egynek az urával, s megvadult, hát százezer meg millió asszony is elvesztheti az eszét.

– Az igaz.

– A közös lélek van itt széthasadóban. Odakint megcsináltuk a magunk társadalmát. A férfiállamot. Harcolunk, megdöglünk, de a haldoklók utolsó gondolata is az, hogy: győzünk!

– És idehaza?

– Idehaza, valami feminin vagy ami még rosszabb: olyan se ember, se asszony lélek van kialakulóban. Se hite, se akarata ennek a léleknek, csak él, lógva és felszínesen, ahogy tud. Győzelem vagy vereség: ennek már mindegy.

– Ejnye, de nagy filozófus lettél, öcskös! – csodálkozott a bátyám. – Egyébként akárhogy van, ideje volt már, hogy a muszka kidőljön. S most már majd gyorsabban megy a dolog.

Ráborította kitűntetésektől csörgő zubbonyát a széktámlára akasztott zubbonyomra, lecsavarta a villanyt, s fél perc múlva aludt!

A kályhaajtó résén kivilágított a hitvány kis parázs fénye, s ott vöröslött a két katonazubbonyon. A kapitányzubbony pontosan takarta az alatta függő hadnagyzubbonyt. A kapitányzubbony szíve tája ráborult a hadnagyzubbony szíve helyére. Kitüntetés kitüntetés fölött. Pedig még sohasem kerülhettek egymás közelébe.

A zubbonyok testvérek voltak, bármely ezredszabó szabta is őket.

A front fiai megértették egymást.

...Másnap elmentem régi helyemre: a szerkesztőségbe.

A lap új kiadó kezére került.

Az íróasztaloknál, írógépeknél, telefonoknál: új emberek.

A régiek közül alig egy-kettő. Azok is szinte kinéztek a szerkesztőségből. Mit is keresett volna a kard meg a katonazubbony abban a műhelyben, ahonnét fél év múlva már a kitartás és a hadsereg szétbontására indultak el óvatos lapulással a betűk?

Egykori íróasztalom mellett a törvényszéki rovat riportere ült.

Talán epren a papírbakancs– és csalánszövet-szállítók bűnpöréről írt „megértő” és „humánus” tudósítást.

Kifordultam fásultan.

Itt sincs hát helyem többé.

Úgy látszik: meghaltam.

A Rákóczi úton feltolakodtam a villamosra. Mert úgy kellett feltolakodni, hiszen a kocsilépcsőn fürtökben lógtak az emberek.

A jegyeket nőkalauz osztogatta. És az utasok úgy szemtelenkedtek vagy gorombáskodtak vele, hogy az emberben csendes undorodás gerjedezett.

Kimentem a kelenföldi laktanyába.

A kapuban szuronyos járőrt értem utol.

Micisapkás pesti jasszot kísért be. Katonaszökevény volt.

Fölmentem a zászlóaljirodába, lejelentkeztem, s fölírták a lakásom címét.

Azután szétnéztem kissé.

No, attól sem lett könnyebb a szívem.

A laktanyában több volt az iroda, mint az újonc.

Lehetetlen című és elnevezésű irodákban százával ültek a helyi szolgálatos és nélkülözhetetlen tisztek, és adminisztráltak.

Csupa olyan ember, aki már 1914-ben is itt ült. Micsoda papíráradat hullámzott, és micsoda rubrikakitöltés folyt itt, Uramisten!

És olyan gyanakodva néztek az emberre, hogy szinte kiolvastam a szemükből a kérdést:

– Tán csak nem akarsz te is itthon ragadni? Azt hiszed, olyan könnyű valami új beosztást kitalálni? Hohó! Csak tessék visszamenni a frontra! Nézze meg az ember!

Csak az a néhány öreg baka örvendezett, mikor meglátott, akik a lábadozóosztagnál meg a pótszázadoknál várták a legközelebbi menetszázad elindulását.

– Nem nekünk való e' – mondogatták -, merhogy itt kevés a böcsülete az öreg harcosnak.

S kérleltek, hogy ha kikerülnek az ezredhez, a mi zászlóaljunkba osztassuk be őket.

Alig tudtam közülük elszabadulni. S ha nem szól az ételosztást jelző kürtszó, még vagy két óra hosszat szorongatták volna a kezemet.

Áldott, tiszta szívű göröngyei a magyar barázdának! Ti, igen, ti hűségesek maradtatok ahhoz a lélekhez, amely akkoriban ott élt az orosz föld árkaiban, Erdély hegyein, az oláh síkságon, a Piave töltései mögött meg az Alpokon végighúzódó állásokban.

Hanem a többi?

Ej, gyerünk haza!

A villamosmegállónál kis Koczkásba botlottam.

De micsoda úri forma lett a sárkányölőből!

Hosszú kard, fekete tiszti nadrág, magas sapka, lakkcipő, vadonatúj szürke köpeny, fehér kesztyű!

– De nagyon átvedlettél, kisöreg! – ütöttem a vállára.

Finoman tisztelgett, s nyomban hozzátette:

– Legalább ennyi öröme legyen az embernek; mikor minden olyan vacak idehaza!

– Nono! Nagyon lehangoló tapasztalataid lehetnek. Nyilván a nők...

Mérgesen legyintett.

– Azok is. Igazan olyan disznóság. Mindig röhögnek az emberen, hogy játék katona meg babahonvéd, meg hasonló hülyeségek. Hát nem elég, hogy tizenkét hónap frontszolgálatom meg kitüntetésem is van? És hát engem sohasem ismernek el majd felnőtt férfinak? 'sten bizony, olyan rohadt állapotok!

– Gügyögj, picike, gügyögj! – magasztaltam nevetve. Mert mulatni kellett ezen a tengernyi méltatlanságon.

A Gellért térig azután elmesélte meg a villamoson, hogy reggel már lovagias ugye is támadt egyik volt osztálytársával. Ez már két sorozáson bújt át műszívbajjal, s mikor ezért a mi sárkányölőnk jól lehordta, az volt rá a válasz: jó, jó, te csak hősködj a fronton, de én inkább vagyok gyáva kutya idehaza, mint döglött oroszlán odakint!

– Remélem, képen ütötted? – háborodtam fel én is.

– Orrba – nyugtatott meg, kis Koczkás -, pedig kétszer akkora, mint én. Ha kard lett volna nálam, bele is vágtam volna. Csakhogy a Lukács fürdőben történt, és mind a ketten csórén voltunk. Most jelentettem be ezt is, itt a pótzászlóaljnál.

– Jól tetted, fiúka. De aztán mi történt?

A kis szőke vállat vont.

– Semmi. Ellógott az ipse. Most várom a két jól fésültet. Ámbár bizonyosra veszem, hogy leshetem őket ítéletnapig. De jelzem, ha holnapután estig semmi folytatás, akkor följelentem a disznót a hadkiegészítő kerületnél bevallott szimulálás címén.

– Helyesen bőgsz, sárkányom, csak így tovább – búcsúztam el tőle a Ferenc József híd előtt. – Talán így helyre lehet még pofozni ezt az elferdült hinterlandi világot.

...A déli lapok tovább fejtegették az orosz összeomlás következményeit. Voltak olyanok, amelyek várható karácsonyi ajándékként csillantották meg az általános békét.

Ebben nem hittem. De hogy két-három hónap múlva megérik a végső győzelem, arra mérget vettem volna.

Igaz: este a kávéházban, ciroksör meg szacharinos tea mellett csak legyintett két derék felmentett egy lelkesedő öregúrnak:

– Ugyan! Győzelem? Öreg fiúk vagyunk mi már, uram! Újság? Hát lehet annak mást is írni? Sajnos, a Dajli Kronikle mást ír. Svájcból csempészett be egy barátom néhány angol lapot. Tudják, mi van bennük? Hajoljanak közelebb!

És összedugtak a fejüket sustorogva.

Utóbb már csak annyit hallottam: Amerika... Wilson... hárommillió amerikai...

Valaki rám köszönt:

– Szervusz, fűzfa!

Bereznay tüzér főhadnagy volt, akivel együtt feküdtem tavaly az Egyetemek Körházában. Vidám, sugárzó kedvű gyerek.

Utolsó szabadságos napjait töltötte. Lett volna még egy hete, de holnapután abbahagyja.

– Pocsék világ ez, meglátod! Hát elég. Gyerünk ki. Aztán majd ha hazajövünk, a szájába dugjuk kicsit a csőtisztító rudat. Azért hát ne dühöngj, hanem tedd rá és igyál!

Záróráig húzattuk a legszomorúbb s legduhajabb nótákat a búcsúzó Bereznayval.

Mikor elváltunk a latyakos decemberi éjszakában, még visszaszólt a konflisból:

– Szóval, ne bántson, amit itthon látsz! Úgyis győzünk!

Győzünk – zakatolt a fejemben a gondolat, mialatt hazafelé ballagtam -, győzünk. Bizonyosan győzünk, hacsak... hacsak az antant rá nem jón arra, hogy milyen riasztó járványossággal hitványodik itt hátul – a lélek. Mert, ha ezt látja, tudja, akkor, akkor még kicsikarhatja a kezünkből a győzelemnek legalább – a felét.

Ha visszagondolok arra az ezerkilencszáztizenhetes decemberre, csak köd gomolyog föl bennem.

Mert napról napra riadtabban éreztem, hogy mélységesen megváltozott itt minden.

Az egyik délután csakugyan elmentem kenyérjegyet kérni, a Práter utcába.

Mikor beléptem az iskolába, egyszerre kisfiúnak éreztem magam.

Idejártam a negyedik elemibe valaha. Szinte lábujjhegyen mentem volna végig a gázlánggal világított hosszú folyosón, ha a kardom meg nem csörren, s eszembe nem juttatja, hogy: rég volt. Nem az egykori, faluról jött, szorongó kisfiú oson már a szigorú osztályajtók előtt, hanem a hadnagy úr. És nem bukkant föl a keresztajtónál Mártonfy tanító úr komoly arca sem, hiszen isten tudja, hova került azóta. Rossz diák voltam egész életemben, de reá mindig szeretettel gondoltam.

És azután a tornaterem. A régi mászórudak, kötelek, létrák. Most egész sor asztal állott az egyik fal hosszában, tanítónők ültek mellettük, és zsongó embercsoportok álldogáltak előttük, lakáskörzetük szerint.

Az egyikbe én is beállottam utolsónak. Hanem a lelkem csak nem akart elszakadni távoli gyermekkoromtól. Távoli? Csak tizenhárom esztendő múlt el azóta. S ha az iskolát nem is szerettem, a tornaterem mindig megmaradt bennem napsugarasnak. Hiszen itt tágult szét megint, hetenként egy-egy órára a roppant falusi határtalanságból a pesti iskola falai közé zsugorított egykori kisfiú, aki valaha voltam. Itt lettem mindig első a rúdmászásban, ugrásban, itt vágtam földhöz a Sikos fiút birkózásban, és itt... igen, itt mordig jó volt.

Ez volt az egyetlen hely, ahol elzsongult bennem a gyötrelmes epekedés Somogyvár után, a Bréza erdő, a Vári-hegy és a Csurgó kákás tavacskája után.

Valaki rám szólt:

– Tessék, hadnagy úr!

Fekete szemű, barna hajú, barnapiros arcú fiatal tanítónő nézett föl rám mosolyogva az asztali lámpa mögül.

– Bocsánat, elgondolkoztam – mondottam, eléje téve a szabadságos levelemet. S hozzátettem magyarázó dörmögéssel: – Iskolás fiú voltam egy pillanatra.

– Ide járt iskolába? – kérdezte, s közelebb hajolt a szabadságos levelemhez.

Annyi melegség bujkált a szavában, hogy egyszerre visszhangot vert bennem.

– Ide – mondottam gyorsan.

– És szerette ezt az iskolát? – pillantott föl egy szemhunyásra, mialatt rávezette a nevemet valamimre.

– Az iskolát nem, hanem ezt a tornatermet nagyon szerettem. Rossz diák voltam.

Elmosolyodott. Igazán szép volt így mosolyogva! És mosolygott, miközben felém nyújtotta a kenyérjegyívet. De akkor már rám vetette a szemeit is.

– Hogy lehetett valaki rossz diák? – kérdezte halk, tréfás, korholó hangon.

A tekintete és a hangja végigbizsergetett, mint valami villamos áram.

Kötődést éreztem a szavából, hát ráfeleltem meglobbanó kedvvel:

– Hiszen, ha engem nem tanító bácsi tanított volna, hanem tanító néni! Például...

Egy ideig az iratai között motozott, hogy leplezze a kuncogását, majd fölvetette a szemét. Tele volt az vidám fénnyel:

– Például?

– Például a... tanító néni.

– Ohó! Úgy látom, a rossz diák veszedelmes katona lett a fronton – mondotta vidáman. – Egyébként – tette hozzá írószereit rendezgetve – pórul járt volna a kisdiák. Nagyon szigorú lettem volna ám!

– Hm. De nem féltem volna ám!

Akkor már egész lélekkel benne voltunk a játékban.

Hét óra volt, az emberek dolguk végzetten húzódtak ki a teremből, s a lisztjegyeket osztó tanítónők is sorra készülődtek.

Nekem is mennem kellett volna. De azért csak állottam, mert úgy éreztem, mintha ebben a nyirkos decemberben fénysugár húzott volna át előttem, holott mar szinte azt hittem, hogy az édesanyámon kívül nincs igazi fényesség idehaza.

– Kíván még valamit, hadnagy úr? – kérdezte a kis tanítónő. – Mert egyébként készen vagyunk. A jegyívet, úgy láttam: eltette már.

– Igen, köszönöm – dörmögtem, a kesztyűmet húzogatva -, csak éppen megint elbámészkodtam. Nem tudok megszabadulni attól a káprázattól, hogy újra kisfiú vagyok.

– No és? – kérdezte csodálkozó szemmel, mialatt fiókjait lezárta.

– És... és most szólania kellene a csengőnek, és párba kellene állanunk, és a... tanító néninek ki kellene kísérnie az osztályt a kapuig, és...

Elnevette magát, s a fejére igazította a kalapját.

– És? Miért nem folytatja?

– És – folytattam egyre merészebben – úgy illenék, vagy legalábbis valaha az volt a szokás, hogy egyik-másik kisdiákot meg meg is simogatták búcsúzóul.

– Igen – kacagott föl hangosan -, de csak a jobbakat.

– Persze – hajtottam le a felemet -, én pedig a rosszak közé számítok. Nékem hát úgyse járna ez a búcsúcirógatás. Engem inkább még búcsúzásul is rendre intettek néhány pirongató szóval.

– Bizonyosan megérdemelte – nyelveskedett jókedvűen, miközben elindultunk az ajtó felé. – Most is meglátszik, milyen haszontalan lehetett. Bizony én szintén megpirongattam volna.

– De jó lett volna! – dörmögtem az oldala mellett a hosszú folyosón.

– Vigyázzon – villant felém a szeme -, mert most megkaphatja!

Megállottam, s elővettem a legalázatosabb pofámat.

– Tudja mit? Pirongasson most engem, egészen, egészen a – házuk kapujáig.

Meghökkent.

– Ejha! Nem gondolja, hogy vakmerőség, amit mondott?

– Nem a hadnagy mondotta, hanem csak a kisfiú.

Megcsóválta a felét.

– Ha én most azt felelném, minden magyarázat nélkül, hogy rendben van, elkísérhet: akkor ugyan furcsát gondolhatna rólam. Olyat, ami megalázó volna. De mert van rá magyarázatom, azt mordom: jó, elkísérhet.

Elindultunk, s befordultunk a Kisfaludy utcába.

Kis ideig némán siettünk egymás mellett. De az volt az érzésem, hogy nevet magában. Egyszer csak kitört belőle. Halkan, melegen fölkacagott.

– Persze, maga most zavarban van – mondotta. – Azon töpreng, hogy talán illenék bemutatkoznia. Nos hát, ne fáradjon vele. Ismerem magát.

– Engem?

– Igen. Mihelyt megláttam a nevét a szabadságos levélen, nyomban emlékeztem magara.

Megállottam, hüledezve.

– Énrám?

– Igen, igen! Ugye most csodálkozik?

És mulatott, mulatott a meglepetésemen. És még csipkedett is.

– No, hát most beszéljen! Hol van az előbbi fölény? Az ábrándozó kisdiák bőrébe bújt ravasz hadnagy úr fölénye?

Végtelen ostoba képet vághattam, mert most már kímélet nélkül folytatta, mialatt kifordultunk az Üllői útra, s a Ferenc körűt felé lépegettünk.

– A hitelesség kedvéért még elmondom, hogy négy fiútestvére van, valamikor itt laktak a Práter utca tizennégy alatt, utóbb a József körútra költöztek...

– Elég – vágtam a szavába -, megadom magam. Szóval: ismer.

– Úgy – duzzogott -, s evvel el is intézné a dolgot. És nem gondolja, hogy...

– De igen – vágtam a szavába -, gondolom, tudom, hogy ennél ostobább helyzetben még nem voltam. Milyen bárdolatlan fatuskónak tarthat, hogy bár kétségtelenül ismerősök vagyunk, nem jövök rá, kicsoda. Szeretnem magam felpofozni. Ha tudná, hogy szégyellem magam!

– Szóval, még a nevemet se tudja.

– A vezetéknevét és keresztnevét nem tudom. De azért mégis szólítottam volna valahogy. Legalábbis magamban. Gondolatban.

– No lám, a kisfiúból kibujt a szoknyavadász hadnagy úr, abból meg a tudós mágus: az álomfejtő, aki ímhol kitalálja a nevemet. Nos, halljuk!

Bántott a fölényessége. Kedvetlenített.

S hogy nem szóltam a Tűzoltó utcáig, ő folytatta:

– Hát halljuk!

– Minek? Nincs értelme. Szoknyavadásznak tart.

Megállott, és rám nézett megbékítő nevetéssel.

– Szoknyavadásznak? Nem. Ahhoz csakugyan túlságosan kisdiák.

S olyan meleg volt a hangja, hogy egyszeriben elmúlt az előbbi megbántottságom.

– Köszönöm az abszolúciót, bár nem tudom, megtisztelőbb-e, ha az embert kisfiúnak tartják.

– Maga kezdte – nevetett kedves csúfolódással -, maga akart mindenáron kisdiák lenni. Hát most már ez se jó?

Kegyetlen fölényben volt, úgy játszott velem, mint a macska az egérrel. S mikor látta, hogy mar egészen ügyefogyott vagyok, még megtoldotta csúfolódással:

– Szóval, hajuk abba az iskolás játékot? Térjünk vissza a hadnagy úrhoz? Úgy bizonyára biztosabb talajon érzi magát.

Nem feleltem. Gonoszul villogott a szeme.

Úgy láttam, a házukhoz értünk, mert a Mester utca előtt megállott. S alkalmasint meg is szánt.

– Haragszik? – kérdezte: – Nem érdemes ám. Hiszen látja, nem hibás, hogy nem ismert meg. Nem is ismerhet. Csak én ismerem magát.

– Nem értem.

– Nyomban megérti. Emlékszik Barta Pálra?

– Barta Pál? Ejnye, de ismerős név! Hol is? Tudom már – vágtam ki diadalmasan. – Velem járt elemibe, sőt...

– Sőt – vágott a szavamba -, egy házban is laktak.

– Úgy, van! Práter utca tizennégy, második emelet. A drága öreg Pósa Lakos bácsiék szomszédjában! Volt egy kis húga is. Csitrinek hívták. Egyszer nagybeteg volt. Piros cédulát ragasztottak az ajtójukra.

– Igen. Skarlátja volt.

– És mert az öcsém meg én náluk játszottunk akkor, amikor beteg lett, nekünk sem volt szabad vagy két hétig iskolába mennünk. Ó, hogy áldottuk azt a kis pockot azért, hogy beteg lett! Igaz, mikor azután nagyon rosszul lett, riadozva kérdezősködtünk felőle, a gyereklélek rettegésével. S lábujjhegyen jártunk el az ajtajuk mellett.

– Ó! Ezt nem is tudtam. Köszönet érte tizenöt év után.

– Hogyhogy? – értelmetlenkedtem.

– Úgy, hogy az a bizonyos pocok én voltam.

Elhintem.

– Maga? A Barta Pali húga? A Csitri? Azaz, hogy…

– Azaz, hogy Barta Klára székesfővárosi tanítónő – tette hozzá nevetve, kislányos pukedlivel.

Percekig nem jött szó a számra: Ő meg ezalatt szaporán elmondotta, hogy az apja azóta meghalt, a bátya pedig hadifogoly: – Ha ugyan él még – tette hozzá mély sóhajjal, mert tíz hónapja nem kaptak róla hírt.

Elgondolkoztam. Bongott bennem minden, mint a megütött harang.

Arra riadtam föl, hogy a kezét nyújtja.

– Isten áldja! Örülök, hogy láttam, s tudom, hogy él. Hiszen évek óta annyian halnak meg.

Visszafogtam a kezét.

– Úgy búcsúzik – dörmögtem -, mintha soha többé nem akarna látni. Pedig, pedig nekem az első fényvillanás volt ebben a nyirkos decemberben. Senkim sincs már igazában, csak az anyám. Mindenki idegen. Fű nőtt a helyemen idehaza. Bozót. Más ül az asztalomnál, más ír a tollammal. Idegen lettem itthon.

Kicsavargatta utjait a tenyeremből.

– Ha... ha úgy érzi – mondta lehajtott fejjel, lehelethalkan -, hogy jólesnék néhány szót váltani azzal á régi kis pocokkal, hát... hát nem kell éppen elkerülnie a liszthivatalt. Mert délutánonként liszthivatal a tornaterem.

Összevertem a bokáimat, s meghajtottam a fejem.

A kapuból még visszaszólt:

– Igaz, az imént azt mondotta, hogy ha nem is tudta a nevem, mégis tudta volna, miképpen szólítson? Hát...

És lehajtotta kedves fedet.

– Hm. Kíváncsi?

Rám nézett.

– Igen. Hogyan szólított volna?

– Kinevet, ha megmondom.

– ígérem, hogy nem.

– Akkor hát megmondom. Kenyérke. Kenyérkének szólítottam volna magamban.

– Kenyérke! Hiszen az nem név.

– Nem is név. Fogalom. A jóság és a kedvesség fogalma. Kenyérke. Mert maga adott kenyeret, amikor már kenyeret sem kaptam idehaza.

Nem szólt. Hallgatott. S megindult szemmel nézett a lámpafénybe. Majd hirtelen nevetni kezdett. Halkan, muzsikásan.

– Bolondos ember! – mondotta. – Ki hallott már ilyet, hogy Kenyérke? Nem név. De azért... azért nem bánom, ha így szólít. Jó éjszakát!

És befutott a kapu alá.

...Hazafelé menet úgy tűnt, mintha a máskor sanyarú kedvű körúti gázlámpák mind, mind kivilágosodtak volna.

És egész este vígan dudorásztam.

Az anyám megsejtette a kedvem változását. Vizsgálgatva hunyorgatott rövidlátó, kedves szemével.

– Történt valami, fiam? Olyan vagy, mint aki valami jó hírt kapott. Hol jártál?

– Kenyérjegyért, édesanyám!

– S ettől vagy olyan vidám?

– Azt hiszem, ettől.

– Furcsa. Hiszen ez a mostani hadikenyér nem is jó. Hát nem értem, mi különös örülnivaló van rajta.

A tenyereim közé szorítottam gyönge kis kezeit, s megdörzsöltem őket vidáman.

– De mégiscsak kenyér – feleltem: – S jó, ha az embernek van kenyere. Kenyérkéje. Nem igaz?

Meglegyintett szelíd tréfásan.

– Ugyan, menj! Eltagadsz valamit, gézengúz. De nem bánom, mert valami jó az, amit titkolsz.

És tipegni kezdett a konyha felé, vékony kis ébenfa botjával. De az ajtótól meg visszaszólt:

– És egész hónapra megkaptad?

– Mit? Ó, persze, tudom: a kenyérkét érted?

– Azt hát. Egész szabadságodra megkaptad?

Akkor már a hatodik határban járt a kedvem, s az ujjaim a zongora billentyűsorán kalandoztak.

– Miért nem felelsz, fiam? Azt kérdem: egész szabadságodra szól?

– Igen, anyókám. De lehet, hogy még továbbra is. Talán örökre.

Megcsóválta drága ezüstfejét:

– Te, te szórakozott csacsi! Az voltál világéletedben. Azt se tudod sokszor, hogy mit beszélsz.

És eltűnt az előszoba ajtaja mögött.

Nekem pedig attól kezdve egyetlen szó csengett-bongott, muzsikált a lelkemben: Kenyérke, Kenyérke, Kenyérke!

És két hétig úgy zengett bennem ez a név, hogy nem láttam semmit a ködből, nyirkosságból, Budapestből, ebből az idegenné vált, közömbössé fásult s egyre jobban szétmálló világból.

Ennek a két hétnek napjai valahogy úgy tagozódtak, hogy csak este héttől nyolcig éreztem magam élő embernek. Ez a héttől nyolcig az iskolakapuban kezdődött, folytatódott a Kisfaludy utcán, az

Üllői úton és a Ferenc körúton, egészen addig a házig, ahol Kenyérke lakott. S csodálatosképpen ez az este héttől nyolcig volt a legvilágosabb szaka a napnak.

Ami ezen kívül esett, az egészen bizonytalan és valószínűtlen álomként, keringett körülöttem.

Jártam-keltem, beszéltem emberekkel, olvasgattam ezt s azt, de ennek mind nem volt jelentősége.

S valósággal csodálkoztam a bátyám egyre növekvő ingerültségén, amellyel hajnalonként beszámolt napjairól, mialatt levetkőzött. Mert mulatott, szórakozott, mint a veszekedett.

Egyszer azon háborgott, hogy micsoda disznó lógás folyik idehaza. Hogy pofátlan nyíltsággal mondják el egymásnak az emberek: ki milyen mesterfogásokkal csapta be a sorozó– vagy felülvizsgáló orvosokat, ki hogyan mentette fel magát vagy ragadt itthon valami jól beásott, gránátmentes, helyi szolgálatos beosztásban.

Hallgattam, de nem értettem. Nem értettem, miért olyan fontos ez, hiszen tulajdonképpen megnyertük már a háborút, s különben is hogy érdekelhetik az embert ezek a dolgok, amikor Kenyérke...

És elaludtam derűs lélekkel.

Egy másik éjszakán azon dühöngött, hogy az egyik ezredtársa feleségét csókolózni látta a moziban egy ismerős fogorvossal.

– Hát tudod, ez aljasság! – morogta. – Hiszen jó, nem vagyok erénycsősz, s az emberek nem lehetnek egytől egyig Tankréd lovagok és szende Izaurák, de hogy ez, így... nahát! Az asszony maga volt a szerelem és hűség szobra, és most... evvel a csámpás fogorvossal! János meg, szegény, a becsületes, derék katonaszívével irogatja az epekedő leveleket a Szeret meg Prut menti árkokból. Ej, gazember a világ! Örülök, hogy nem vagyok nős, és nincsenek húgaim.

Hümmögtem, csóváltam a fedem, de igazában véve, nem tudtam fölfogni, mert érdekelne ez bennünket. Hiszen mindez olyan távoli dolog. Viszont Kenyérke...

És átlendültem a verőfényes világba.

És nem érdekelt Tornay apuka búcsúmulatása, kis Koczkás többrendbeli szerelmi hódmása és lovagias ügyeinek sorozata. Hiszen ezek olyan apró dolgok, ellenben Kenyérke...

Ha ma visszagondolok rá, már megbocsátok mindent.

Mert Kenyérke történetéből sohasem lett semmi. Elvitte a köd, a december.

Csak két este kellett hozzá.

Csak két este. És éppen karácsony előtt.

Két nappal szenteste előtt színházba mentünk hárman. Kenyérke, Kenyérke anyja és én. A darab nem volt valami különös, hanem Kenyérke ragyogott, kipirult, kedves arca, csillogó, meleg szeme sugárzott a boldogságtól. Azt hiszem, ha valaki végignézett azon az estén a Vígszínház páholysorán, meg kellett állnia a tekintetének a mi páholyunkon. Mert Kenyérke boldog és büszke forgolódása a felvonásközökben többet ért az egész előadásnál. Százszor is rám mosolygott, s köszönte ezt a szép estét, miközben lopva nézegette, vajon látják-e őt, s mindenki láva-e őt, aki – Istenem, nem nagyon futja ilyesmire a tanítónői fizetésből – bizony ritkán lehet színházban. Mondom: abban a színházban, azon az estén csak Kenyérkéért volt minden. Bizonyára csak neki játszottak a színészek, s nyilván csak reá ragyogott a szünetekben a nagy csillár. Fénylett és tündökölt ott minden.

De csak az utolsó felvonásig.

Haj, az az utolsó szünet!

Elmentem a dohányzóba, egy cigarettára. Kenyérke és édesanyja ott maradt a páholyban.

Gyorsan, idegesen szívtam el a cigarettámat, hiszen sajnáltam minden percet, amelyben nem láthattam izgő-mozgó, vidám kis alakját.

Siettem hát vissza. S véletlenül a szomszédos páholyba nyitottam.

Az üres volt. Gondoltam, megtréfálom majd. Mihelyt a felvonás előtt elsötétül a nézőtér, átszólok elváltoztatott hangon, s megkérdezem, hogy: mennyi kilencszer hét, Kenyérke tarató néni?

Hanem ez a tréfás csacsiság sohase hangzott el.

Mert ahogy meglapultam ott a páholyban, egyszer csak belém nyilallt néhány szó.

Azt kérdezte Kenyérke anyja:

– Úgy restellem, hogy elfogadtuk ezt a meghívást, lányom! Mit akarsz evvel a fiúval?

– Miért, mama? – hallottam Kenyérke hangját.

– Ej, torkig vagyok ezekkel a haszontalan dolgokkal! Félévenként szedsz fel egy-egy fiatalembert. S hozzá mindig olyanokat, akik úgysem tudnak elvenni. Az egyik tényleges tiszt, s nincs kauciód.

A másik fiatal hozzád, s a szülei más házasságban spekulálnak. Ez meg? Ez meg frontszolgálatos. Két hét múlva kimegy a harctérre, s elesik, te meg hoppon maradsz.

Úgy éreztem magam, mint akit jó nagy doronggal fejbe vágnak.

És akkor Kenyérke szólalt meg. Fáradtan, kedvetlenül.

– Hagyjon, mama! Legalább ma. Hadd legyen egy kedves, szép estém. Hiszen úgyis eleget hallom ezeket a dolgokat.

– De ha aztán beleszeretsz – békétlenkedett az anyja -, mint tavaly abba a másikba? Hát van értelme, hogy töltöd velük az idődet?

Ahelyett, hogy kiválasztanál valami nyugodt állású felmentettet, vagy ha már mindenáron katonák érdekelnek, hát valamelyik helyi szolgálatost. Szóval olyat, akiről bizonyos, hogy nem eshet baja, és elvehet. De ez a játék...

Valami nagy kő ereszkedett a szívemre.

Azok meg tovább beszélgettek.

– Játék? – duzzogott Kenyérke. – Hát jó: játék. S különben is honnét tudja, kedves mama, hogy ez az én kis hadnagyom nem marad itthon? Ha nagyon akarom: bizonyára szerez majd valami helyi segédszolgálatos beosztást. Mindenki szerez, ha akar.

– Csak ne akard! – türelmetlenkedett az anyja. – Inkább törődj a Szekeres fiúval! Légy hozzá kicsit kedves!

– Hm. Csapott vállú, gacsos lábú – fitymálkodott Kenyérke.

– Csapott vállú? – mérgelődött az anyja. – De alkalmatlan! Tíz sorozás után is alkalmatlan. Ez bizonyosan itthon marad. És háromszáz korona fizetése van a bőrgyárban! Hát elment az eszed? Mit akarsz? Szegény lány vagy!

Fél percre elhallgattak, s nekem összeszorította valami a torkom.

S újra az anya beszélt:

– Hiába rángatod a vállad, ez így van.

– Jó, jó, hagyjuk, mama.

– Könnyű neked: hagyjuk. S evvel elintézted a dolgot. Te... te Klári, nekem gyanús vagy. Talán már bele is szerettél fülig? A szemembe nézz!

– Hát tessék: nézek – mérgelődött a lány. Majd hozzátette: – Szerelem? Hiszen ha nem volna ez az ezer ha! De hát megnyugtatom, kedves mama, még helyén van a fejem. Sajnos, nagyon jól tudom, hogy nekünk, háborús szegény lányoknak – okosaknak kell lennünk. Már megtanultam. S nem halok bele, ha azt kell mondanom ennek a kis hadnagynak: nincs tovább, hát isten áldja.

Ó, hogy elsötétült az a csillár! Pedig még égett vagy két percig. És én az alatt a két perc alatt úgy szégyelltem magam!

Legjobban nyomban haza szerettem volna menni. Haza? Dehogy! Kószálni, csavarogni az utcán, szélben, esőben, amíg csak le nem hűl ez a bennem kavargó forró, keserű háborgás.

Hanem a kardom, köpenyem, sapkám odaát volt, a páholyunkban.

Csengettek. A vasfüggöny lassan megindult fölfelé. A közönség tódulni kezdett befelé a nézőtérre.

– Most mi lesz? – kérdeztem magamtól. Ha bemegyek még világosságban, meglátják rajtam, hogy megfordult körülöttem a világ. Mert olyan színész nem vagyok, hogy meg ne látszanék rajtam. Akkor pedig kisül, hogy hallgatottam. Igaz, véletlenül történt, de mégiscsak hallgatózás volt. Legjobb hát, ha megvárom, míg elsötétedik a nézőtér. Akkor már legalább a képemen nem látnak semmit. Meg azután majd... Ej, félóra alatt mégis összeszedem magam annyira, hogy megjátszhatom eddigi magamat. Ha visszavonulás, hát legyen szép, rendezett visszavonulás, veszteség nélkül.

Megvártam, amíg a nagy csillár kialudt, és sorra hunytak az oldalvilágítás lámpái. Akkor azután óvatosan kiléptem a folyosóra, s benyitottam a páholyunkba.

– No, csakhogy itt van! – suttogta tréfás szigorúan Kenyérke. A rivalda visszavert fénye ott derengett az arcán, s láttam, hogy komolykodva csóválgatja a fejét. Úgy ahogy annyiszor tette az elmúlt két hét alatt, amikor azt az örök vidám játékot játszottuk, hogy ő a tanító néni, én meg a haszontalan diák. Úgy szerettem ezt az anyáskodó mozdulatát.

Hanem most belesajdult a szívem. Mert most már belülről is láttam. És idegennek éreztem, komédiásnak láttam. Hej, de messzire tud utazni az ember öt perc alatt, holott el sem mozdult a helyéről!

Vége. Hát vége – füstölögtem magamban az utolsó felvonás alatt, amelyhól mit se láttam. Ültem mint a fadarab az anya és a lánya között. És olyan üresség kongott bennem, mint a harangban, amelyből kiesett a lélek: a harangnyelv.

Egyszer egy pillanatra a kezem fejéhez ért a mezítelen meleg karja. Megtörtem az első felvonásban is, nem volt benne szándékosság. S akkor beleborzongtam a gyönyörűségbe. Most? Most fából voltam. Mert összeomlott a kéthetes verőfényes világ. Két idegen nő között ültem, akikhez semmi közöm sem volt, s akikkel csak annyi a dolgom, hogy hazakísérjem őket szépen, úriember módra, s azután egy tisztelgés és – vége.

S úgy is volt. És csodálkoztam, hogy milyen simán megy minden.

Hogy rájuk adom a kabátjaikat, értelmesen válaszolok a kérdéseikre, és beülünk a bérkocsiba, és elindulunk a Nagykörúton.

Csak az a Nagykörút ne lett volna olyan hossza!

Kenyérke végül is észrevette, hogy valami bajom van.

– Miért olyan kedvetlen? – kérdezte.

Mit mondlak rá? Hazudtam.

Azt mondottam, hogy belefájdult a fejem a darabnézésbe.

Fontoskodó részvéttel sajnálkozott.

– Pedig olyan gyönyörű este volt! S akad legalább valami patikaszere odahaza?

– Találok még patikát – feleltem, csak hogy mondjak valamit. S mivel bosszantott, a részvéte, másra akartam terelni a szót. És akkor láttam, milyen ostoba az ember, mihelyt idegenné válik. Tegnap még, azaz dehogy tegnap: ma, még egy órával ezelőtt, ezer szavam és ezer gondolatom támadt. Most? Most üres ostobaságokat dadogtam. Olyanokat, hogy köd van, és hogy háromnegyed tizenkettőre járt az idő, és hogy megromlott a pesti kövezet. Mert akkor már több volt, bennem a köd, a nyirkosság, a december, mint odakint, az esőcseppes kocsiablakon kívül.

Búcsúzáskor még megpróbálta a minden esti tréfánkat Kenyérke:

– Szóval: hétszer kilenc?

Ennek a kérdésnek története volt.

Az első napokban kezdődött ez a játék. Megemlítettein, hogy nagyon rossz számoló vagyok. A hetessel való szorzást ma sem tudom az egyszeregyhól. S ha héttel kell szoroznom, mindig meg kell fordítanom a szorzót meg a szorzandót. Akkoriban – de régen is volt ez: két hete! -, mondom, akkoriban hallatlanul mulatott ezen a tudatlanságomon, s erősködött, hogy addig nem nyugszik, amíg meg nem tanít rá. S attól kezdve, ha esténként búcsúzáskor azt kérdeztem tőle, láthatom-e másnap: azt válaszolta, hogy igen, de csak akkor, hogy ha hibátlanul rávágom a választ az egyszeregy hetes szorzásából fölvetett kérdésére. Teremtőm, mennyi édesség volt ebben a bolondságban!

Nos, hát ezen az estén nem kérdeztem meg, hogy láthatom-e holnap. Azt hitte, csak véletlenül feledkeztem meg erről. Hát ő hozta szoba:

– Szóval: hétszer kilenc?

Bizony nem tudtam így. Meg kellett fordítanom a számokat.

– Kilencszer hét az hatvanhárom! – mondottam kedvetlenül.

Elnevette magát:

– Ej, ej, már megint így mondja? Megint megfordítja? No, majd holnap. Isten vele, jó ejt!

És becsapódott mögötte a kapu.

– Holnap! – sóhajtottam. – Holnap: nincs többé. Vége. Felmentettek, alkalmatlanok, frontlógósok: szabad az út!

– Jó éjt? – Hm. Keserű, rossz álmú, dühítő éjszaka volt az. Pedig odahaza már karácsonyi kalácsok illata húzódott a szobámba.

A környéken lakó régi szolgálói lepték meg anyámat dugva hozott finomliszttel.

S mialatt álmatlanul hánykolódtam az ágyamban, ezer gondolat kergetőzött bennem. Úgy haragudtam arra a lányra, hogy csak úgy sajgott a szívem. Legjobban szerettem volna a szemére vetni mindazt,amit hallottam. S gondolatban meg is tettem. De azután elképzeltem riadt, szégyenkező arcát. Ez visszariasztott. Ezt nem lehet, pimaszság volna tőlem. Leányt, asszonyt nem szégyeníthet meg férfiember. Ennyire mégsem zuhanunk! Ha fáj a bántás, hát fáj, de ez nem lehet jogcím arra, hogy megalázzak egy nőt. Hanem hát valahogy mégis pontot kell tenni ennek az egész keserves dolognak a végére!

Hánykolódtam, forogtam, gyötrődtem. És akkor egyszerre meghallottam felejthetetlen bajtársamnak, a Bludów fölött elesett Látrányi Mihálynak a hangját: – Ne sárgulj, fűzfa! Mindig elintéződik minden! Valahogy csak lesz, mert úgy még sose volt, hogy valahogy ne lett volna! Csak semmi fejtörés és filozófia! Fapofa és kilépés: neki a sűrűjének! Szürke a parolid: honvéd vagy, hát föl a fő, s kurjants akkorát, hogy hanyatt essen a világ!

Ó, Látrányi Miska... drága, kemény „vashadnagy”! De jó is, hogy a vállamra csapsz erős férfikezeddel!

És Látrányiról az ezred, a front jutott eszembe. Orlay százados, a zászlóalj, a fiúk, a bakák és Vadász János, a rohamista, akit fejszével vágott fejbe az otthon, a Hinterland, s aki meghalt, és mégis él Új János képében. Mert nem érdemes kínlódni s megveszni ezek miatt, akik idehaza elfelejtenek, kisemmiznek s félretolnak bennünket.

Marhaság, hogy odakint ázunk-fázunk, vérzünk és harcolunk értük, mert Hinterlanddá züllesztették a mi édes, árva Magyarországunkat. Nem érdemlik meg, hogy megcsókolják a cigány bakánk kapcarongyát, de ha marhaság is a mi egész veres küszködésünk, mégis: ez az egyetlen becsületes dolog a világon.

S egyszerre mindennél világosabban támadt föl bennem az a bizonyosság, hogy végképpen elszakadtunk mi már ettől az itthon való világtól. Megértettem a tiszttársaimat, akik az utóbbi időben mind előbb tértek vissza szabadságukról, mint kellett volna, és a magam indulatának éreztem Vadász János rohamista sötét és dühös keserűségét, amellyel torkon ragadta a rajtakapott muszkát. Pedig mi volt az én ügyem az övéhez képest?

Most vigasztalás volt minden gondolat, amely a fronthoz fűzött. Igen, azok odakint közelebb vannak hozzám mindenkinél. Mi már csak azokkal értjük meg egymást. Azokkal, akik hároméves hajszoltságukban talán ősemberré vadultak, s családtól, kultúrától, igényektől elszakadva, valóban az ősember primitívségével látják a világot. És ez a világ egyszerű, megrendítően egyszerű, mert lemeztelenedett egyetlen kérdésre: az élet-halál kérdésére. Ezért volt tiszta és álomtalan az alvásunk odakint.

Most, hogy megint eljött a front, s benne éreztem magamat, elhozta ezt az álomtalan pihenést is.

És másnap már nem gyötrődtem, nem töprengtem. Igaza van a frontnak: fapofa és kilépés, neki a sűrűjének. Akkor megoldódik minden.

Hiszen olyan egyszerű minden. Karácsony után fölszedem a sátorfámat, s belefúrom magam a Tátra havába. Igen, ott jó lesz. A hegyek szeretnek engem.

Csak hát az anyám. Nem bitangság-e, hogy újra itt hagyom, mikor még volna két hetem? De az. Viszont, ha itt maradok, a szeizmográf finomságával érzi meg, hogy rág valami rajtam. S akár elmondom neki, mi az, akár nem: jobban emészti magát szegényke, mint én.

Meg azután: ha avval ámítom, hogy sítanfolyamra vezényeltek, mint az előző télen, még meg is örül neki. Legalább úgy tudja majd, hogy nem vagyok a fronton. S végezetül: úgyis hamarosan vége lesz a fiaborúnak, s néhány hónap múlva végkeppen hazasegíthet az Isten.

Hát akkor – csülökre!

Kinyúltam a ruháim után.

Nem, nem ezt! Ez a szép, fanom szalonzubbony, fekete nadrág, puha, könnyű cipő, ez, ez a Hinterland ruhája. Nincs hozzá közöm.

És nem kell az a szép, csillogó, itthoni csecsebecse, a hosszú kard sem.

Előszedtem a kopott frontgúnyát, a vásott csizmát, a szíjas sarkantyút, elnyűtt sapkámat, viharvert, sárban járt bekecsemet, derékszíjamat, szuronyomat.

Hej, de hozzám idomult már ezeknek minden hajlása, ránca! Ez, igen, ez az enyém. Kopott, vásott, dísztelen, de erős és becsületes! Hű és jó, mint azok odakint!

A zubbonyzsebben nyomban a kezembe akadt Siposs Zoltán késmárki címe. Pedig annak idején szinte csak udvariasságból gyűrtem zsebre.

Kiszaladtam a laktanyába. Átírattam a szabadságos levelem a Tátrába, írást szereztem a legényemnek is, hogy január ötödikére Poprádfelkára utazhasson elém, s azután vásárolgatni kezdtem a városban. Hiszen karácsony előtt voltunk.

Délután levelet írtam Ferenc úrnak Nagykőrösre, s beletettem a menetlevelét is.

És este hétkor még egyszer elmentem Kenyérke elé az iskolába. De már csak úgy, mint akinek el kell végeznie valamit.

Vidáman perdült ki az iskolakapun.

Mikor meglátott tábori ruhában, meghökkent.

– Mi ez? Mi történt? – kérdezte megrezzenve, mialatt kezet nyújtott.

– Semmi – mosolyogtam. – Csak éppen ezt a ruhát vettem fel.

Jobban érzem magam benne.

– Úgy? – S lebiggyesztette a száját.

Elindultunk a megszokott úton.

– Nem szeretem ezt a ruhát – mondta halk duzzogással a Kisfaludy utcában. – Olyan furcsa benne. Akár egy közlegény.

– Hát aztán? A közlegény nem ember? Százezer különb legény van köztük, mint mi.

– Jó, jó – folytatta kedvetlenül -, ne is folytassa, mert mindjárt áradozni kezd a drágalátos bakáiról.

Elnevettem magam.

– És az baj? Hát szeretem őket, és kész.

Kis ideig szótlanul lépegetett mellettem. Azután megszólalt sóhajtva:

– Talán... más szeretnivaló is van a világon. Például...

Elhallgatott s várta, hogy a mondat befejezésére unszoljam.

De én hallgattam.

Szótlanul mentünk az Üllői útig.

Ott megint megszólalt. Panaszosan, türelmetlenül.

– Nem szeretem ezt a ruhát! Ne vegye fel többet!

– Ez parancs?

– Nem. Csak kérés.

– Sajnálom, hogy ilyet kér, Kenyérke. Mert én meg szeretem ezt a ruhát. Rám nőtt. Hozzám tartozik. Akár a bőröm. – És tréfásan tettem hozzá: – Csak nem kívánja, hogy kibújjak a bőrömből?

– És ha azt kívánnám?

Nevettem.

Most már szinte ingerült lett a hangja.

– Ne nevessen! Szeretnék valamit mondani. Nem a tanító néni akarja mondani a rossz fiúnak, hanem a...

– Hanem a? – kérdeztem.

Ellágyult a hangja.

– Hanem a... Kenyérke.

– Ohó – örvendeztem -, akkor ez más! Akkor ez új! Mert Kenyérke mint Kenyérke még sose nyilatkozott meg. Hát halljuk!

Bosszankodva, megbántottan harapott az ajkába. De nyomban legyűrte a bosszúságot, s halkan, tagolt hangsúlyozással folytatta:

– Azt szeretném és... és nagyon boldoggá tenne, ha soha, soha többé nem venné fel ezt a ruhát. Úgy értem, soha többé az életben.

Jól tudtam, mire gondol. De azért mímeltem az értelmetlenkedőt. fát meg bosszantotta, hogy nem fogom fel, mire céloz.

Már ott állottunk a kapujuk előtt. S ekkor már könny csillogott a szemében.

– Hagyjuk hát a szimbólumokat! – mondotta türelmét vesztve. – Beszéljünk nyíltan! Mondja: mért nem szerez valami itthoni beosztást? Huszonnyolc hónap frontszolgálata van. Megtette a kötelességét. Százszor jobban, mint azok, akik idehaza ülnek. Mit akar még? Még egy sor kitüntetést?

– Kitüntetést? Hát azt hiszi, Kenyérke, hogy mi kitüntetésekért vagyunk odakint?

– Jó, hát nem azért. Hanem azért, mert hősök. Hát tudja meg: torkig vagyok a hősökkel s evvel az egész ostoba háborúval!

– Ejnye, Kenyérke, hogy beszélhet így? Először is nem vagyunk s nem és akarunk hősök lenni. Szürke kis katonák vagyunk, akiket hajt az a bizonyos szürke kis becsület, amelynek könnyed sutba dobásához nincs bennünk elég – nagyvonalúság, hogy enyhén fejezzem ki magamat.

– De mikor mások mind itthon ragadnak! Mindenki itthon maradhat, ha akar. Hát akkor maga mert nem akar?

– Miért. nem? – mondottam búcsúzásul, a tenyerét kérve. – Mert én nem tartozom a mindenkik közé. Én, ha jelentéktelen, szürke kis hadnagy is vagyok, de valaki vagyok. És meg is akarok maradni valakinek. Egyébként látom: didereg. Nem csoda: köd van, december.

Rám nézett élesen.

– Eddig mindig azt mondotta – szólalt meg vontatottan -, hogy mihelyt együtt vagyunk, eltűnik a köd, és nincs december.

– Most köd van, Kenyérke – feleltem halkan.

Ingerült sietséggel szorította meg a kezem.

– Isten vele. A csuda ismeri magát egészen.

– Egészen? Hm. Tudja mit, Kenyérkel Holnap este hétkor, karácsony estéjén csönget majd valaki az ajtajukon. No, nem angyalka lesz, csak ember. Az majd hoz valamit magának. S abból, amit hoz: meglátja, ki vagyok. Kezét csókolom!

Megvidámodott arccal intett utánam, s beszaladt a kapun.

...Másnap reggel elmentem a legközelebbi ékszerészhez. Akkoriban divatosak voltak a kis könyvecske alakú amulettek. Három fémlapocskából állottak, melyeket pirinyó pántok tartottak össze.

Ki lehetett nyitni őket, akár a könyvet. És persze, hát beléjük lehetett vésetni valami emlékeztető szöveget.

Ilyen parányi aranykönyvecskét vásároltam.

És nyomban rávésettem a fedéllapjára, hogy „Kenyérke története”. A középső lapocskára pedig csak ennyit: „2×7=14”.

És délután néhány kísérő sort írtam hozzá. Ezt:

Kedves Kenyérke!

Ehhez az aprósághoz bocsánatkérést kell fűznöm. Találkozásunk óta tréfából meg jóságból meg akart tanítani a hetes szorzásra. Úgy illett volna hát, hogy ennek emlékére hétszer kettőt vésessek a könyvecskébe. De bárhogy igyekeztünk, úgy látom, nem tanulom én meg ezt már soha. Aki haszontalan diákként kezdte, az marad váltig.

Ezért került rá így: 2×7. Meg azért is, mert jelent valamit. Két hetet, amelyet maga tett széppé: december 11-től 24-ig: Ez a mi bolondos, kedves, vidám, egyszeregyünk ugyanis: Nincs tovább. Kerek számot ad; 2×7=14, és nem marad semmi. El, kell viselnem, ha neheztel ezért rám; én vagyok a hibás. Kiszakadtam ebből a világból, s visszahúz a front.

Szeretném, ha mégis megbékélne irántam a karácsony megbocsátó melegében, s kívánok még sok-sok derűs, boldog karácsony

Csókolom a kezét!

És a levél végére odabiggyesztettem a nevem kezdőbetűit.

Akkor azután betettem a kis aranykönyvecskét a dobozába, lezártam a levelet, formás csomagot ügyeskedtem össze, ráfektettem egy ujjnyi hosszú fenyőgallyacskát, s rábíztam a sarki hordárra.

– Se előbb, se később: pontosan este hétkor csönget be vele a Ferenc körúti lakásba. Érti?

– Tessen csak rám bízni, hadnagy úr – hunyorgott az öreg, s elégedetten szorongatta a kezébe nyomott pénzt.

Akkor azután elmentem a postára, s taniratot küldöttem Siposs Zoltánnak, két hét előtti útitársunknak, a készséges késmárki hadnagynak, hogy várjon.

Utána hazarohantam, és földíszítettük a karácsonyfát.

És este – ha hiányzott is a másik néném meg három fiú – megindultan örvendeztünk odahaza. Anyókám, kedves, úgy örült az apróságoknak, amelyekkel megleptük, akár a kishúgunk.

S legfeljebb, ha kétszer jutott eszembe egész este – Kenyérke. Akkor is csak egy-egy pillanatra.

Karácsony első napján templomba vittem az anyámat kocsin.

Mert akkoriban mar nagyon gyengék voltak a lábai.

És hazafelé jövet elújságoltam neki örömhírként, hogy nem a frontra megyek, hanem a Tátrába. Mert – füllentettem – megint a honvéd sítanfolyamra vezényeltek oktatótisztnek.

Ó, hogy megörült, szegényke! Csak az búsította, hogy nyomban indulnom kell. De hát ezt is megenyhítette az a gondolat, hogy a Tátra mégsem a front.

A bátyám ugyan gyanakodott, mert szokatlannak vélte, hogy ha már odavezényeltek is, karácsony ünnepén indítsanak útba, de végeredményben nem nagyon érdekelte. Nyakig volt valami hadi szerelemben, hát napirendre tért az elutazásom fölött.

Lehozattam a padlásról a sídeszkáimat, botjaimat, kiegészítettem a fölszerelésemet, és késő délután kisziszegett velem a kassai vonat a Keleti pályaudvarról.

IV

Három éve hervadok a harctéren,
Megkérdem a csillagokat az égen:
Megvan-e még; merre van az édes hazám,
Megismer-e engem az édesanyám?

(Bakanóta 1916-ból)

Karácsony első napja volt, hát nem sokan utaztak. Szinte egész fülke esett minden egyes utasra.

A Rákos menti falvak sötétbe burkolóztak. Elszórtan álldogáló lámpáik csak csatakos útrészleteket világítottak meg a csepergő esőben.

Köd, december, szomorúság – borongott bennem a gondolat, mialatt kibámultam az esőverte ablakon. Köd, december, szomorúság odakint. Pedig a házakban karácsonyfák állanak, s ünnep van.

Fáradt, elfásult nép meghalkult ünnepe, de mégis ünnep és öröm. Sápadtabb öröm, mint a régi békebeli lelkes öröm, de mégis öröm.

És mi, régi katonák, még ebben az örömben sem találjuk már meg a magunk tiszta részét. Nem tudunk beleolvadni, nem leljük meg az egykori harmóniát, mert láthatatlan rács támadt közöttünk meg az itthoniak között. Mi még a régi karácsonyi pásztorének távoli zengését halljuk magunkban, ők meg már meg sem érzik, hogy mai karácsonyi muzsikájuk meg e régi zsolozsma között mérhetetlen különbség van. A dallam és a szöveg ugyanaz, csak valaha több volt benne a lélek.

Vagy bennünk, a front fiaiban van a hiba? Abban, hogy mi magunkkal vittük a régi világ lelkét, s azután betűtől, muzsikától, szerelemtől, családtól elszakadva, nem formálhatott bennünket tovább a XX. század forgása, mialatt ők továbbmentek? Mi maradtunk el?

Lehet. Sok minden új, sok minden ismeretlen előttünk, amit ide– haza találtunk. Sok mindennek más arca és formája van, mint azelőtt volt.

Mi állunk, s ők mennek? Vagy mi haladunk, és ők állanak a frontok mögé rekesztett, megbénított országban?

Isten tudja!

Az bizonyos, hogy még a közös gondolataink sem egyformák. Még ezekben is legalább árnyalatnyi különbség húzódik.

Vizsgáltam, kutattam e gyötrő változást.

Hol, miben van hát a legnagyobb különbség közöttünk? Hiszen, ha rábukkanunk, akkor talán a hidat is meg tudjuk majd építeni. Mert egyszer – lehet, hogy hamarosan – hazajövünk, s akkor valahogy megint egy ütemre kell hangolnunk a szívverésünket.

A különbség?

Igen: itthon mindenki csak magáért él. Csak magára gondol. A villamoson könyökkel verekszenek maguknak helyet. Megcsodálják azt, aki fölkel, s átadja a helyét asszonynak vagy öregnek. A sorállásban, az üzletek előtt, nincs irgalom. Hangos szóváltással vitatkoznak egy-egy lépésnyi térért. Mindenkinek mindenre megvan a jegye: Lisztre, húsra, szeme, fára. És a hajótöröttek ingerültségével tartja számon mindenki a magáét. S ez a csak felszínesen vagy sehogy sem leplezett önzés a fizikai élet olyan értékei körül, amelyekről azelőtt alig esett szó, valami kegyetlen nyers színt ad az itthoni világnak. Az édes és bőmarkú Magyarországból elaszott Hinterland lett, az itthon élőkből – hörcsögtársadalom.

Bennünket meg odakint egyformákká csiszolt, esztergályozott a front, az élet-halál kérdéssé egyszerűsített sors. Az otthon levőket elidegenítette s elfásította a gond, minket közelebb hozott egymáshoz a szenvedés. Itthon magának élő, egyre inkább elkülönült világ lett mindenki, még a maga családjában is, felszínes mázzá kopott az emberiség; odakint az árokban testvérünkké édesedett a napszámos és a juhászbojtár, feloldódtunk a roppant közösségben, közös pokrócig, közös csajkáig, közös örömig, közös fájdalomig.