KULCSÁR ISTVÁN

SZÜLŐFÖLDEM, LIPÓCIA

KULCSÁR ISTVÁN EDDIG MEGJELENT KÖNYVEI

A világűr meghódítói, 1962

Leningrád és környéke. Útikönyv, 1963

Doktor matróz a fedélzeten, 1967

Szovjetunió, Útikönyv (társszerző), 1967,1970, 1974

Mikrofonnal és Északi-sarkon, 1973

Legország (New York-i levelek), 1985, 1986

Tudósítás Átlagamerikából, 1987

A jégfüggöny leehull (Csák Elemérrel), 1990

Távol Európától, 2004

Mitya (Egy pesti kisfiú emlékiratai), 2010

Szexmentes övezet (Tudósítások az átkosból), 2014

Kartársak és kortársak, 2015

Gyilkosság a Magyar Rádióban, 2016

Darabont (Mihail Kamjanyicin álnéven), 2017

Dzsihád a Duna-parton, 2018

SZÜLŐFÖLDEM LIPÓCIA

©Kulcsár István, 2025

Szerkesztette

Bokor Pál

Tördelés, műszaki előkészítés

Soltész Attila

A címlapon

Mácsai István
Pannónia utca télen című festménye

©Pintér Galéria és Aukciósház

Fotó

Kulcsár Valéria, Fortepan

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója.

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

©Atlantic Press Kiadó, 2025

ISBN ISBN 978-963-557-121-5

„Itt születtem én ezen a tájon…”

(Petőfi Sándor)

Igen, itt születtem én ezen a tájon, ám a következőkben nem várostörténettel kívánok előállni. Ezt már többen megtették, nálam hozzáértőbbek is. Előrebocsátom: messzemenően szubjektív leszek, és – a bevezető „földrajzi” bekezdést leszámítva – részben a saját emlékeimmel fogom terhelni az Olvasót, olykor-olykor elbeszélésem tárgyától messzire elkalandozva, hiszen az embernek mindig eszébe jut valamiről valami, aztán arról egy harmadik valami.

De mindenekelőtt: hol terül el, hol kezdődik és meddig terjed Lipócia, pontosabban Újlipócia? (1. kép)

A kérdésre a térkép sem ad pontos választ. Minden attól függ, hogy melyik évben jelent meg. Eredetileg a mai Belváros északi részét nevezték Lipótvárosnak, amely I. Lipót német császár és magyar királyról kapta a nevét, akárcsak az a bizonyos mező, ahol a sárga ház (tévedések elkerülése végett: az elmegyógyintézet) állt. Azután a millennium környékén elkezdtek építkezni az ugyancsak róla, majd 1938-tól Szent Istvánról (korábban Lipót császárról) elnevezett körúttól északra, nos, azt a környéket nevezték Újlipótvárosnak. A második világháború után a Szent István körúttól északra elterülő, két oldalról a Duna és a Váci út határolta negyedet – legalábbis közigazgatásilag – bekebelezte Angyalföld. Mai fogalmak szerint tehát én angyalföldi gyerek vagyok.

(1. kép)

De hiába járom ott az utam, macskakövet nem találok, annak ellenére, hogy én ott minden öreg haver nevét tudom. (A haverokról majd később.) Nekem ez Újlipócia, csak az a kérdés, hogy honnan és meddig. Szűken vett szülőföldem nyilvánvalóan a Szent István körútnál kezdődik, de vajon egészen a Dráva utcáig terjed? Vagy inkább csak a Victor Hugo (Wahrmann) utcáig? Megint csak közigazgatásilag: az utóbbi bizonyosan nem stimmel, de az én gyerek-, sőt fiatalkoromban, egészen 1974-ig az Első Magyar Gyapjúmosó és Szövőgyár néhány utcával a Wahrmann utcától északra működött. Márpedig Újlipóciában nincsenek és a múltban sem működtek gyárak, gőzmalmok, azok a „klasszikus” Angyalföldön voltak.

Ennek a mikor, hol, meddig kérdésnek egész irodalma van, én ebbe nem szándékozom belemenni. Amit viszont biztosan állíthatok: amikor világra jöttem, a szüleim a Hollán (később: Fürst Sándor, ma: Hollán Ernő) utca 9.-ben laktak, majd négyéves koromig a Pannónia utca 19.-ben. (Itt tenném szóvá ezt a különös mániát: miért nem volt jó a Hollán, miért kellett az Ernővel kipótolni? Vesd össze: A Rudolf – ma Jászai Mari – tér Rudolf trónörökös tér lett, a Károly körútból annak idején Károly király út lett. Az illetékesek bizonyára attól tartottak, hogy a tudatlan emberek majd azt hiszik, hogy a tér Rudinak, a sarki fűszeres inasának a nevét viseli, a körút pedig a szomszéd Kareszről van elnevezve).

Amikor a szüleim elváltak, én anyámmal a Pannónia utca 21.-be tettem át a székhelyem, azután már családapaként a Pannónia utca 38.-ba költöztem, (pontosabban: mire a ház teljesen felépült, átírták Balzac utca 23.-ra, a személyazonossági igazolványunkban ezt módosítani is kellett), később pedig jó néhány évig a Gogol utca és a Pozsonyi út sarkán álló, akkor felépült panelházban laktunk (ami viszont a személyi igazolványunkban Kárpát utca 22.-ként szerepelt). Apám a szüleim válása után a Katona József utca 41.-be költözött (gyerekkoromban minden hétvégémet ott töltöttem), és a legnagyobb lányom ma a Pannónia utca 64/a. szám alatt lakik. Ez ugyan a Victor Hugo/Wahrmann utcán túl van, de csak egy vagy két házzal, tehát lényegében még az újlipóciai beltenyészet határain belül. Én elemibe (mai fogalmak szerint alsó tagozatba) a Sziget (mai nevén Radnóti Miklós) utca Váci úthoz közeli végén található iskolába jártam.

És még ugyancsak egy háztömbbel a Wahrmann utcán túl, a Kárpát utca 7/b.-ben lakott a nagymamám. Ezt a házat 1911-ben építtette (nyilván a saját tisztviselői részére) az Erzsébet Gőzmalom Részvénytársaság. A ház közvetlen környéke akkoriban annyira beépítetlen volt, hogy az utca szintje jóval a kapubejárat alatt húzódott, de annyira, hogy mindaddig, amíg e környék elkezdett beépülni, nyolc vagy tíz lépcsőn kellett felmenni ahhoz, hogy az ember egyáltalán beléphessen a kapun.

Aztán a Wahrmann utcát átnevezték Victor Hugóra. Hogy ez az átnevezés jogos és indokolt lett volna? A nagy francia író sohasem járt Budapesten, az utcanévadó-elődjéről elnevezett utcában pláne, mi több, eléggé el nem ítélhető módon bizonyára még csak nem is hallott Wahrmann Mór budapesti gyárosról és izraelita hitközségi elöljáróról. Ezer szállal kötődött azonban a városrészhez Radnóti Miklós, akinek nevét ma a hajdani Sziget utca viseli. Ő itt, Újlipóciában született a Kádár utca 8. szám alatt és 1944-ben innen, a Pozsonyi út elejéről vonult be a tarkón lövetésével végződő munkaszolgálatra. Özvegye, Fanni élete végéig ott lakott. (A rövidke Kádár utca viszont a személyi kultusz elleni harc időszakában is megőrizte korábbi nevét. Az ugyanis legkevésbé sem az MSZMP KB első titkáráról volt elnevezve, hanem már régtől fogva ezt a nevet viselte. Nem úgy, mint a rákosi vipera (Vipera ursinii rakosiensis), amely Mátyás atyánk vezérsége idején – hivatalosan! – a homoki vipera nevet kapta, bár homokiensis nem lett.) (Még szerencse, hogy ezeknek az utcáknak a nevét nem volt különösebben nehéz megjegyezni és kimondani, lakói nem kerülhettek olyan helyzetbe, mint az a Leonardo da Vincire átkeresztelt józsefvárosi utcában lakó idős hölgy, – ez nem anekdota, hanem tényleg megtörtént – aki, amikor egy hivatalban a címét kérdezték, elsírta magát: „Jaj kérem, én azt nem tudom kimondani.”)

Hosszabb-rövidebb ideig Újlipócia lakója volt többek között Ady Endre, Kosztolányi Dezső, Kassák Lajos, sőt a kamasz József Attila is. Igaz, ez a környezet vajmi csekély nyomot hagyott irodalmi munkásságukon, verseikben a környék nemigen jön elő. Ezzel szemben nagyszerűen, plasztikusan írt Újlipóciáról a kassai születésű Márai Sándor, aki nem lakott tartósan e tájon, és csak rövid időre, mintegy vendégként fordult itt elő. Hosszú idézet következik. „Az új negyed másfél évtized alatt nőtt ki a pesti grundból. Fejlődése varázslatos volt. Ahol évtized előtt, palánkkal kerített telkeken ócskavasat őriztek, ott ma utcasorok tárulnak, sima homlokzatú, egyforma külsejű és belsejű bérházakkal, valamilyen olcsó, pesties ízű amerikanizmus ízlésében építve, felvonóval, forró vízzel, egy- és kétszoba-hallos lakásokkal, fodrásszal, fűszeressel, párizsias jellegű kis kávéházakkal, a lakásokban kevés bútorral, kaktusszal megrakott állványokkal, olcsó ripsszel bevont hencserekkel, újszerű grafikával és pszichoanalízissel. Mindez szemünk láttára nőtt fel a semmiből, a pesti Duna-part homokos talajából. A házak még nem szoktak össze, az utcasorok között üres telkek várják az új bűvészt, aki felvarázsolja a gyengült konjunktúra készleteiből a negyed hiányzó palotáit, a telkeket egyelőre vörös salakkal hintették fel, hálót húztak a cövekek között, a nyugtalanítóan intelligens pesti magánhivatalnokok este hatkor fehér nadrágban ugrálnak az új bérházak közti teniszpályákon és ütik a labdát.” (Márai Sándor: Budán lakni világnézet. Jövendő kiadó-Helikon, 2010.) Igen, tanúsíthatom, ilyen volt Újlipócia az 1930-as években. Márai legfeljebb a párizsias jellegű kis kávéházakat illetően téved, ha csak nem a valóban lépten-nyomon fellelhető eszpresszókat – pestiesen: presszókat – illeti ezzel a névvel.

Jó néhány évtizeddel később jelent meg a színen Újlipócia dalosaként, a városrészről szóló könyvek, újságcikkek szerzőjeként Bächer Iván. (Közbevetőleg: hogyan ejtsük a nevét? Feleségem, aki Bonnban járt a Goethe Intézet német nyelvtanfolyamára, ragaszkodik a hamisítatlan, már-már sznob hochdeutsch kiejtéshez. Eszerint: béher. De Pesten – ezen belül Újlipóciában is – csak behher-nek mondják, és ha jól tudom, maga is így ejtette a vezetéknevét. Márpedig szerintem egy név kiejtésének kritériuma az, hogyan ejti azt maga a név tulajdonosa. Lásd például: Kisszindzser). Iván azonban nem volt tősgyökeres lipóciai. A Wekerle-telepen látta meg a napvilágot, sokáig élt a VII. kerületben, (jómagam az idők hajnalán a Kertész utcában jártam nála), és csak valamikor a múlt század vége felé kötött ki ebben a negyedben. Akkoriban írta: „Újlipótváros most az én otthonom… Nem akarok menni már sehova, itt maradok…” Rédei Évával, a Pozsonyi úti Láng Téka könyvesbolt tulajdonosával, lelkével együtt ő álmodta meg a kerületnek azt az egyedülálló kulturális, azután mindinkább elkommercializálódó buliját, a Pozsonyi (úti) Pikniket, amelyre szeptember első szombatján évről évre akár messze földről is elzarándokolnak Újlipócia patriótái. A Pannónia utca 21. számú ház falán márványtábla emlékeztet arra, hogy ott lakott és alkotott Bächer Iván (1957–2013) író, újságíró, publicista, a XIII. kerület díszpolgára. (2. kép)

Hozzáteszem: egy III. emeleti, a háború után leválasztott lakásban lakott, amely jó fél évszázaddal korábban a Hofmann család otthona volt. Ez természetesen hatodrendű körülmény, és csupán azért említem, mert azokban a jó fél, sőt háromnegyed évszázaddal korábbi időkben magam is ebben a házban laktam és többé vagy kevésbé valamennyi lakójára emlékszem. Itt laktam és szocializálódtam, innen kiindulva ismertem ki Újlipóciát és lakóit.

(2. kép)

De mindenekelőtt: milyen volt a Pannónia utca 21., ez az egész negyedre jellemzőnek mondható bérház amelyben felnőttem? (3. kép) Valamikor az 1930-as évek legelején épült a Pannónia és a Sziget utca sarkán. Hivatalosan négyemeletesnek számított, de ez csak az adóhatóság kijátszását célzó trükk volt, mint oly sok más budapesti ház esetében is. Bock, később Barát úrnak, a háztulajdonosnak ugyanis így csak egy négyemeletes ház után kellett fizetnie az ingatlanadót, miközben az épületben volt egy úgynevezett magasföldszint is, mi több, egy padlás címen elkönyvelt, ténylegesen ötödik emelet is, méghozzá egy műteremlakással. (Ez a fajta adócsalás egyébként akkoriban teljesen általános volt.) A tényleges földszint két utcára néző frontján található üzlethelyiségeken, amelyekbe három lépcsőn lehetett lejutni, több bolt osztozott.

(3. kép)

Aki a kapun belépett, az előcsarnokból a magasföldszintre vezető lépcsősor két oldalán olajfestményeket pillanthatott meg a falon. Alkotójuk, a festőművész, aki korábban eladósodott Bock úrnak, jobb híján ezzel egyenlítette ki tartozását. A szuterénben volt a házmesterlakás: levegőtlen szoba-konyha, de – kivételképpen, egyedüliként a házban – fürdőszoba nélkül, hiszen a házfelügyelő proli, minek neki fürdőszoba? Még lejjebb, egészen a pincében helyezkedett el a széntüzelésű kazán, amely a lakások központi fűtését és meleg vízzel való ellátását volt hivatott biztosítani éjjel-nappal. A fűtőt – ezt nehéz elfelejteni – Csiky Gergelynek hívták.

A lakásokon kívül nyilván a házban lévő üzletek is jókora jövedelmet biztosítottak a háziúrnak. A kaputól balra volt egy trafik (dohányáru, levélpapír, írószerek, külön fülkében pénzbedobós nyilvános telefon), mellette Gruber úr hentesboltja. A kaputól jobbra egy kalapszalon működött, a sarkon a Kulcsár és Huppert (nem rokon!) Budapest-szerte terjeszkedő vegytisztító cég fiókja, amely az úgynevezett szocializmusban Patyolatra magyarosított, ahol vállalónők (ez volt a hivatalos nevük) írták alá a leadott piszkos gatyák átvételéről szóló elismervényeket, hogy azután még egy rendszerrel később egy maszek zöldség- és gyümölcsboltnak adja át a helyét. A ház Sziget utcai oldalán borbélyüzlet várta a kuncsaftokat. Akkoriban még szigorúan megkülönböztették a férfiakat nyíró és borotváló borbélyműhelyeket (mai magyar nyelven: barber shopokat), a nőket kiszolgáló fodrászszalonoktól. Ez a bolt azonban mindkettő volt egyszerre. Az ajtóhoz közeli állásban Goldmann úr, a tulaj tevékenykedett (akit én magamban Csámcsogi Mukinak hívtam, mert munka közben bár hallgatagon, de állandóan mozgott a szája), mellette a segéd foglalkozott az urak fejével, a háttérben három búra alatt hölgyek vártak további sorukra, míg a falnál még egy manikűröslány is dolgozott. Fodrász lehetett férfi is, de egy női borbély elképzelhetetlen lett volna. És ami a mai szokásoktól ugyancsak eltérő volt: a tulajdonosnak (vagy más kisiparosnak, ha önállóan dolgozott) soha nem adtak borravalót. Én speciel a segédnek sem adtam, mert lévén tagtársam, haverom a Magyar Demokratikus Ifjúsági Szövetség kerületi szervezetéből, természetesen még tegeződtünk is. Ezzel szemben a búra alatti hölgyek akkoriban nemigen tegeződtek fodrászukkal, manikűrösükkel, akkor sem, ha az illető ugyancsak szoknyát viselt. Ami döntő kritérium volt, ugyanis egy nő – ritka kivételektől eltekintve – nem viselhetett nadrágot. (Ugye, azóta milyen nagyot léptünk előre a nők egyenjogúsága terén?)

A háztulajdonos alkalmazottja volt a házmester – a hivatalos elnevezés szerint házfelügyelő –, aki mindenekelőtt a lépcsőház tisztaságáról volt hivatott gondoskodni. Nagyobb házakban viceházmester, nem egyszer egy egyedülálló asszony végezte ezt az alantas munkát, vagyis mosta fel naponta a lépcsőt és az emeleteket. (Korabeli gyerekvers: „Aki nagyon pici még, / Sohse látott vicinét. / De aki már felnőtt, / Látott ilyen delnőt.”) Ugyancsak a vice, amint nevezték, dolga volt esténként a szemét összegyűjtése a konyhaajtók elé kitett szemétládákból. Viszont a házmester feladatai közé tartozott a kapu zárása és nyitása este 10, illetve reggel 6 órakor. Nappal a házak kapuja magától értetődően nyitva állt. Aki 22 és 6 óra között akart bejönni a házba vagy kimenni onnan, az csöngetett a házmesternek, aki legszebb álmából felébredve, rendszerint álmosan, pizsamában, papucsban keveredett elő és 20 fillér (kb. három tojás ára) ellenében (ezt kapupénznek nevezték és hivatalos taksa volt) engedte be, illetve ki a késői lakót vagy annak vendégét. Ugyancsak 20 fillér ütötte a házmester markát azért, ha idegent vitt fel a liften, amelyet egyedül még a lakók sem használhattak. A liftek egyébként nem voltak fel- vagy lehívhatók, ezért kísérő személyzet, vagyis a házmester, esetleg az azt helyettesítő személy, például a felesége nélkül nem lehetett őket igénybe venni. (4. kép)

(4. kép)

A liftet nem hiába magyarították felvonónak, lefelé, – a nagyon idősek és a testi fogyatékosok kivételével – még a magasabb emeletekről is a saját lábukon jöttek le az emberek. Az első világháború előtt épült bérházakban a főlépcsőn kívül rendszerint volt még egy hátsó lépcső („Cselédeknek és hordároknak a főlépcsőn járni tilos”) meg egy teherlift is.

A központi fűtés és a korlátlanul, külön költség nélkül 24 órán át folyatható meleg víz – akárcsak a főváros más kerületeiben – jobbára csak az első világháború után felhúzott bérházakra volt jellemző. A korábban épültekben rendszerint cserépkályhával fűtöttek, amelyből minden reggel ki kellett kaparni a salakot, és amelybe minden reggel be kellett gyújtani. (Ezekben a házakban a szén tárolására minden lakástulajdonosnak saját fülkéje volt a pincében.)

A házfelügyelő dolga volt továbbá havonként a lakbér beszedése. E tisztség betöltőjének tehát mindenképpen megbízható személynek kellett lennie. Ezért többnyire kipróbált személyt, nyugdíjas vagy alacsony beosztású közalkalmazottat vettek fel házfelügyelőnek, akit nappal, amikor a munkahelyén tartózkodott, a házban a felesége helyettesített. De a háziurak szívesen alkalmaztak ebbe a munkakörbe mesterembereket is, akik a lakásokban előforduló apróbb műszaki problémák (leszakadt redőny, elromlott zár stb.) elhárításáról maguk tudtak gondoskodni. A házfelügyelő ezen kívül a lakók valamelyike iránt érdeklődő detektíveknek is a rendelkezésére kellett, hogy álljon, (bár ez természetesen nem volt a szerződésükben lefektetve). Ez persze nem újlipóciai, de még csak nem is budapesti sajátosság volt, hiszen a francia hekusok már kétszáz esztendővel ezelőtt is igénybe vették e célból a concierge-k szolgálatait. A házmesterlakások többnyire úgy helyezkedtek el, hogy onnan szemmel lehessen tartani a ház bejáratát, a bejövő és távozó személyeket.

A bérházak földszintjén, valahol a bejárat közelében vagy attól nem messze volt megtekinthető a lakók névjegyzéke úgy, hogy minden név mellett mikrofon, csengő is volt az egyes lakásokba, amelyen ugyanúgy lehetett felszólni, mint ma, a zárt kapukon kívüli tábláról. Ha azonban az embernek csak rövid közölnivalója volt valamelyik lakóval vagy le akarta hívni, a kor szokása szerint felfütyült neki az ablaka alól, mire a „megszólított” kinézett az utcára, s így jött létre a szükséges kontaktus. A legtöbb baráti társaságnak, iskolai osztálynak, ifjúsági szervezetnek megvolt a maga füttyjele, többnyire egy sláger vagy egy operaária első sora.