CHLOE WALSH

Keeping 13

Őrzés 13

A mű eredeti címe: Keeping 13

Fordította: Weis Böbe

Copyright© 2018,2024  Chloe Walsh

All Rights Reserved.

Cover Design©2024, Scourcebooks

All rights throughout the world are reserved to Proprietor

Hungarian translation © Weis Böbe, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804887

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A szerző üzenete

A Keeping 13 – Őrzés 13 a Boys of Tommen sorozat második kötete, Johnny és Shannon történetének folytatása.

Bizonyos jelenetek felkavarók lehetnek, ezért az olvasók belátására bízzuk a döntést.

A könyvben található szexuális tartalom, erőszak, felnőtt témák, triggerek és trágár nyelvezet miatt csak 16 éven felüliek számára ajánlott.

A történet Írország déli részén játszódik, 2005-ben, ír kifejezések és szleng olvasható benne.

A könyv elején rövid szószedet található ezek magyarázatával és néhány név kiejtésével.

Köszönöm, hogy velem tartasz ezen a kalandos úton!

Sok szeretettel,

Chloe

Kiejtés

Aoif: Íf

Aoife: Ífa

Caoimhe: Kíva

Sadhbh: Szájv

Sean: Són

Sinead: Sined

Tadhg: Tájg

Szószedet

GAA: Gaelic Athletic Association (Gael Atlétikai Szövetség)

Culchie: vidéki, bárki, aki nem Dublinból származik. Rendszerint viccből mondják, baráti sértés.

Jackeen: dublini. Általában egyéb ír megyékből származók így utalnak a dubliniakra.

Frigit: akit még sosem csókoltak meg.

Camogie: a hurling női verziója.

Hurling: az Ír-szigeten játszott, kelta eredetű kültéri csapatsport, amelyet ütővel és labdával játszanak.

Nikki Ashtonnak, a megbecsült és örök barátnak

1. FEJEZET

Ő vagy mi

SHANNON

DÖNTSD EL, ANYU – MONDTA JOEY. – Ő VAGY MI?

Tompa aggyal, kábán ültem a konyhaasztal mellé tolt rozoga széken, az arcomhoz egy konyharuhát szorítottam, és két okból is visszatartottam a lélegzetemet.

Először is, apám alig négy lépésre állt tőlem, és ettől a tudattól szó szerint lezárt az idegrendszerem.

Másodszor pedig: fájt minden egyes levegővétel.

Az asztalra dobva a véres konyharuhát oldalra fordultam és megpróbáltam nekidőlni a szék támlájának, de hangosan felnyögtem, amikor éles fájdalom hasított belém.

Mintha a testemet benzinbe áztatták, és felgyújtották volna. Minden egyes porcikám lángolt, tiltakozva üvöltött, valahányszor túl mély lélegzetet vettem. Nagy baj van, jutott el a tudatomig. Valami súlyos bajom volt, mégsem mozdultam, pontosan ott maradtam, ahová Joey leültetett, mert egy leheletnyi küzdeni akarás sem maradt bennem.

Ez rossz. Nagyon rossz, Shannon.

A bátyám mögé húzódó kisebb testvéreim zokogása és szipogása áthatolt az agyamat borító ködön, és szinte elviselhetetlen volt a hang. De nem bírtam rájuk nézni. Mert tudtam, ha odanézek, összetörök. Inkább Joey-ra összpontosítottam, az ő bátorságából merítve erőt, ahogy lebámult a szüleinkre, és többet követelt.

Ahogy megpróbált megmenteni minket egy olyan élettől, amiből nem tudtunk kitörni.

– Joey, ha egy percre lenyugodnál… – kezdte anyu, de a bátyám nem hagyta, hogy befejezze.

Joey végképp elveszítette a türelmét, és kitört, mint egy vulkán, ott a kopottas konyhánk közepén.

– Meg ne próbáld kidumálni magad ebből! – bökött vádlón anyánk felé. – A kibaszott életedben végre először tedd azt, ami helyes, és hajítsd ki!

Hallottam a kétségbeesést a hangjában, ahogy a remény utolsó szikrája is sebesen kialszik benne, míg könyörgött, hogy anyu hallgassa meg.

Anyu azonban csak ült a konyhakövön, a tekintetét egyik gyerekéről a másikra kapta, de meg sem mozdult, hogy odajöjjön hozzánk. Nem. Ott maradt, ahol eddig is volt.

A férje mellett.

Tudtam, hogy fél tőle, megértettem, milyen az, amikor kővé dermedünk a férfitól, akinek nyomasztó jelenléte betöltötte a konyhát, de anyu felnőtt volt. Elvileg ő volt a felnőtt, az anya,
a védelmező, nem pedig az a tizennyolc éves fiú, akinek a vállára nehezedett ez a szerep.

– Joey – suttogta anyu esdekelve. – Nem lehetne csak…

– Ő vagy mi? – ismételte Joey ugyanazt a kérdést újra meg újra egyre fagyosabb hangon. – Ő vagy mi, anyu?

Ő vagy mi.

Három szó, amelynek sokkal több jelentést és jelentőséget kellett volna hordoznia, mint bármelyik eddig hallott kérdésnek. A gond az volt, hogy a szívem mélyén tudtam, bármilyen választ kapunk, bármilyen hazugságot mond anyu magának és nekünk, a végeredmény ugyanaz lesz.

Mindig ugyanaz volt. Azt hiszem, ebben a pillanatban az öcséim is rájöttek erre. Az biztos, hogy Joey igen.

Szörnyen csalódottnak tűnt, ahogy állt ott anyánk előtt, várva a választ, amely az égadta világon semmit sem változtatna meg, mert a tett többet mond ezer szónál, és anyánk élő, lélegző báb volt, amelynek a zsinórját apám rángatta.

Nem tudott dönteni. A férje előzetes engedélye nélkül nem.

Tudtam, hogy bár az öcséim megoldásért fohászkodnak, ez kiábrándító pillanat lesz.

Semmi sem változik. Semmi sem javul meg.

Kihozzák az elsősegélydobozt, feltörlik a vért, felitatják a könnyeket, kitalálják a fedősztorit, az apánk egy-két napra eltűnik, aztán minden szépen visszatér a régi kerékvágásba.

Ígéreteket teszünk, ígéreteket szegünk meg – ez a Lynch család jelszava.

Nem tudtunk elszakadni ettől a háztól, ahogy az öreg tölgy sem a gyökereitől. Innen nem lehetett elmenekülni. Csak akkor, ha nagykorúak leszünk és kijutunk.

Túl kimerült voltam ahhoz, hogy gondolkozzam ezen, csak ültem magamba roskadtan a széken, mindent láttam, és semmit sem fogtam fel. Mint egy börtönbüntetés – feltételes szabadlábra helyezés nélkül.

Előredőltem, kezemet a bordámra szorítottam, és vártam, hogy vége legyen. Az ereimben keringő adrenalin rohamosan fogyott, a helyét akkora fájdalom vette át, amit eszméletvesztés nélkül nem tudtam elviselni. A vér átható íze sűrűn lepte be a nyelvemet, és mivel nem jutott levegő a tüdőmbe, szédültem és émelyegtem. Az ujjaim hol zsibbadtak, hol bizseregtek.

Mindenem fájt, és elegem volt.

Halálosan elegem volt a fájdalomból és a sok marhaságból. Nem akartam ezt az életet, amelybe beleszülettem. Nem akartam ezt a családot. Nem akartam ezt a várost, sem a benne élőket.

Én ebből semmit sem akartam.

– Azt akarom, hogy valamit tudj – szűrte a foga közül Joey végül, amikor anyu továbbra sem válaszolt. A hangja fagyos volt, és szinte köpte a szavakat, amelyekről tudtam, hogy régóta méregként keringtek benne, és csak ördögűzéssel lehetne eltüntetni összetört szíve legmélyéről. Tudtam, mert én is ugyanezt éreztem.

– Azt akarom, hogy tudd, most jobban gyűlöllek, mint őt bármikor is. – Egész testét remegés rázta, a kezét ökölbe szorította maga mellett. – Azt akarom, hogy tudd, már nem vagy az anyám… nem mintha eleve lett volna nekem olyanom… –
Az állkapcsa megfeszült, mintha el akarná nyomni a fájdalmat, hogy ki ne bukjon belőle. A büszkesége nem engedte, hogy ezek előtt az emberek előtt kimutassa az érzéseit. – Ettől a pillanattól kezdve halott vagy számomra. A sok szarságodat oldd meg egyedül! Ha legközelebb megüt? Nem leszek a pajzsod. Ha legközelebb elissza az összes pénzt, és nem tudsz enni adni a gyerekeknek, vagy visszakapcsoltatni a villanyt? Keress egy másik barmot, akitől pénzt szerezhetsz. Ha legközelebb lelök a lépcsőn, vagy eltöri a kibaszott karodat az egyik whiskey-gőzös balhéja közben? Félrenézek, ahogyan te is itt, a konyhában.
A mai naptól nem leszek ott, hogy megvédjelek tőle, ahogyan te sem voltál ott, hogy minket megvédj.

Összerezzentem minden egyes szavára, amely kibukott belőle, a lelkem legmélyén éreztem a fájdalmát, amely összekeveredett az enyémmel.

– Ne beszélj így anyáddal! – mordult fel apánk vészjósló hangon, majd felállt, kihúzta magát, száznyolcvan centis magasságával és kilencven kilójával fölénk magasodva. – Te hálátlan kis…

– Eszedbe se jusson hozzám szólni, te mocskos szarházi – mordult rá Joey. – Lehet, hogy egy vérből valók vagyunk, de itt vége is. Mi ketten végeztünk egymással, öreg. Felőlem a pokolban rohadhatsz, az sem érdekel. Sőt, őszintén remélem, hogy mindketten oda juttok.

Ekkor egy kéz gyengéden megszorította a vállamat, megijesztve, és fájdalmamban felnyögtem.

– Semmi baj – suttogta Tadhg, de nem vette le a vállamról a kezét. – Itt vagyok.

Lehunytam a szemem, amikor a könnyek legördültek az arcomon.

– Azt hiszed, beszélhetsz velem így? – Apa megtörölte az arcát a kézfejével, amivel vércsíkot kent a karjára. – Kurvára le kéne higgadnod, te fiú…

– Engem nevezel fiúnak? – Joey hátradöntötte a fejét, és keserűen felnevetett. – Engem? Azt, aki az élete nagy részében a ti kibaszott gyerekeiteket nevelte? Azt, aki feltakarította utánatok a szart, átvette tőletek a feladatokat, ami a ti felelősségetek lett volna, güriztem a két semmirekellő, szarházi szülő helyett? – Joey dühében az égnek emelte a kezét. – Lehet, hogy csak tizennyolc vagyok, de sokkal inkább férfi, mint te bármikor is leszel!

– Ne tetézd! – mordult fel apa vörös szemmel, és nagy sebességgel kijózanodva. – Figyelmeztetlek…

– Különben mi lesz? – vetette oda Joey hanyagul megrántva a vállát. – Megrugdosol? Megütsz? Lökdösni fogsz? Előveszed a nadrágszíjat? Az ütőmmel szétvered a lábam? Széttörsz a fejemen egy üveget? Terrorizálsz? – Megrázta a fejét, és gúnyosan hozzátette: – Tudod, mit? Már nem vagyok az a félős kisfiú, öreg. Nem vagyok védtelen gyerek, sem ijedt tizenéves lány, és nem is a bántalmazott feleséged. – Összeszűkült a szeme. – Szóval bármit teszel velem, esküszöm, tízszeresen visszaadom.

– Tűnj el a házamból! – sziszegte apa halálosan halk hangon. – Most rögtön, fiú.

– Teddy, elég! – sírt fel anya, és odasietett hozzá. – Nem teheted.

– Fogd be a pofád, asszony! – üvöltötte apa anyu felé fordítva a dühét. – Különben beverem a képed! Hallasz?

Anyu összerezzent, és gyámoltalanul Joey-ra nézett.

Joey csak állt ott merev derékkal, látszott rajta, hogy viaskodik, de nem ment oda hozzá.

– Nem dobhatod ki… – Anyu hangja elhalt, ahogy színtiszta, máshoz nem fogható félelemmel bámult fel a férfira, akihez feleségül ment. – Kérlek. – Könnyek csorogtak sápadt arcán. – A fiam…

– Ó, most már a fiad vagyok? Ne tegyél nekem szívességet!

– Ez a te hibád, te lány – bődült el ekkor apa dühösen fordulva felém. – Kurválkodsz a kibaszott városban, és bajt hozol a családodra! Te vagy a legnagyobb probléma ebben a…

– Eszedbe se jusson! – figyelmeztette Joey emelt hangon. – Rá se nézz, baszd meg!

– Ez az igazság – vicsorgott apa le sem véve rólam barna szemét. – Csak rontod itt a levegőt, amióta megszülettél. – Kegyetlen arckifejezéssel még azt is hozzátette: – Elmondtam anyádnak, mit művelsz, de nem hallgatott rám. De én tudtam. Már akkor, amikor kicsi voltál, tudtam, mi fajta vagy. Egy kibaszott szajha. – Villámló szemmel vetette oda: – Nem tudom, honnan kerültél ide.

Csak bámultam az embert, aki egész életemben csak terrorizált. Ott állt a konyha közepén, mint valami pusztító természeti erő, amivel számolni kellett, két erős karja acélökölben végződött, amely annyi kárt tett a testemben, hogy már a számát sem tudom. De a szavai, a nyelve sokkal jobban megnyomorított.

– Ez hazugság, Teddy! – hebegte anyu. – Shannon, kicsim, ez nem…

– Sosem akartunk – gyötört tovább apa a szavaival. – Ezt tudtad? Anyád egy hétig ott hagyott a kórházban, nem tudta eldönteni, lemondjon-e rólad, vagy sem, míg végül győzött a bűntudata. De én sosem gondoltam meg magam. Rád sem bírtam nézni, nemhogy még szeresselek is.

– Shannon, ne hallgass rá! – utasított Joey, érzelmektől rekedten. – Ez nem igaz. Ez a rohadék nem normális. Csak zárd ki, amit mond! Hallasz engem, Shan? Zárd ki!

– Téged sem akartalak – vicsorgott apa, Joey-ra szegezve a tekintetét.

– Vérzik a szívem – vágott vissza Joey gúnyosan.

– Hát, mi is ugyanígy érzünk irántad – morogta Tadhg. Vállamra tett keze remegett, miközben apánkat bámulta. – Egyikünk sem akar téged!

– Tadhg… – szólt rá Joey halkan, és rémület villant a szemében. – Maradj csendben! Majd én elintézem.

– Nem, nem maradok csendben, Joe – közölte Tadhg fojtottan, jóval több dühvel, mint amennyit egy tizenegy éves fiúnak éreznie kellene. – Ő a kibaszott probléma ebben a családban, és ezt hallania kell.

– Vidd a szemem elől! – ordította apa anyu felé fordulva, aki kissé távolabb ácsorgott tőlük. – Most rögtön, Marie! – bökött felé az ujjával. – Vidd ki, mielőtt én intézem el a kis rohadékot!

– Kurvára szeretném látni, hogy megpróbálod – hergelte tovább Joey, maga mögé tolva Ollie-t és Seant, akik az oldalába kapaszkodtak.

– Nem! – Anyu szipogva megindult, hogy apánk és Joey közé álljon. – Neked kell elmenned.

Apa tett egy lépést felé, mire anyu automatikusan összehúzta magát, kezét az arca elé kapva.

A megtestesült szerencsétlenség.

Egyikünknek sem volt esélye mellettük. Hogyan férhet el a szeretet és a félelem egyszerre egy emberi szívben? Hogyan szerethette, amikor ennyire félt tőle?

– Mit mondtál? – sziszegte apa, dühét anyánk ellen fordítva. – Mi a faszt mondtál te nekem?

– Menj el… – szűrte anyu a foga között, és tetőtől talpig remegve hátrált pár lépést. – Vége, Teddy. Befejeztem… befejeztük. Én nem… Azt akarom, hogy elmenj!

– Befejezted? – gúnyolódott apa villogó szemmel. – Azt hiszed, elhagyhatsz? – nevetett gonoszan. – Az enyém vagy, Marie. Hallod? Kurvára az enyém vagy. – Még egyet lépett anyám felé. – Azt hiszed, csak úgy kidobhatsz? Elsétálhatsz tőlem?

– Menj. El… – suttogta anyu. – Azt akarom, hogy elmenj, Teddy. Tűnj el az életünkből!

– Azt hiszed, van életed nélkülem? Egy nagy büdös semmi vagy nélkülem, te lotyó! – bődült el apa eszelős tekintettel. – Engem te csak egy ládában hagyhatsz el, te lány! Megöllek, mielőtt elhagynál. Hallod, amit mondok? Porig égetem ezt a kibaszott házat veled és a mocskos kölykeiddel együtt, mielőtt elengednélek.

– Elég! – szakadt ki a kiáltás Ollie torkából, ahogy Joey lábát ölelte. – Állítsd le! – zokogta a bátyánkba csimpaszkodva, mintha nála lenne minden válasz. – Kérlek.

– Mi vagy te, kislány? – kérdezte apa undorodva. – Szedd össze magad, Ollie, te kis köcsög!

– Elég volt, Teddy! – kiáltotta anya a mellére szorítva a kezét. – Kifelé!

– Ez az én kibaszott házam – üvöltött vissza apa. – Nem megyek sehová!

– Jól van – közölte Joey hűvösen, majd a testvéreimre nézett. – Ollie, menj ki, és vidd magaddal Seant! – Kezét a farmerja zsebébe csúsztatta, elővette a telefonját, és átadta neki. – Tessék… vidd ezt, és hívd fel Aoife-t, jó? Szólsz neki, és értünk jön.

– Nem, nem, nem! – kezdett anyu pánikba esni. – Joey, kérlek, ne vidd el őket tőlem!

Ollie egyet biccentve megfogta Sean kezét, és habozás nélkül kirohant a konyhából, el anyánk kinyújtott karja mellett. Kilenc- és háromévesen már rég nem bíztak benne. Mert akármilyen kicsik voltak még, pontosan tudták, akár szándékosan, akár nem, de az anyjuk úgyis cserben fogja őket hagyni.

– Mondtam neki, hogy menjen el. Én mondtam, Joey. Kérlek, titeket választottalak. Persze hogy titeket választottalak! – Anyu odasietett a bátyámhoz, törékeny kezével megmarkolta Joey kapucnis pulóverét, és felnézett rá. – Kérlek, ne tedd… Kérlek, Joey. Ne vidd el a gyerekeimet!

– Mégis mi hasznod lenne, még megvédeni sem tudod őket! – közölte Joey mozdulatlanul. A hangja azonban remegett, anyu pedig csak kapaszkodott belé, könyörögve, hogy kapjon még egy esélyt, hogy cserben hagyhasson minket. – Egy kibaszott kísértet vagy ebben a házban. Tapéta vagy, anyu. Egy egér. – Remegő kézzel túrt bele szőke hajába, és azt sziszegte: – Nem vagy jó hozzánk!

– Joey, várj… Várj! Kérlek, ne tedd ezt velem! – A bátyám kezébe kapaszkodva térdre rogyott, és könyörögni kezdett. – Ne vedd el őket tőlem!

– Nem hagyhatom itt őket – mondta Joey ziháló mellkassal. – És te már döntöttél.

– Ezt te nem értheted – kiáltotta anya a fejét rázva. – Nem látod.

– Akkor állj fel, anyu! – kérte Joey fojtottan. – Tápászkodj fel, és sétálj ki velem ebből a házból!

– Nem tehetem. – Anyu a fejét rázva, megtörten zokogott fel. – Akkor megöl.

– Akkor halj meg! – felelte Joey minden érzelem nélkül a hangjában.

– Hadd menjen, Marie! – mordult fel apa, és a hangjából csöpögött a rosszindulat. – Úgyis visszajön, fülét-farkát behúzva. Ez a geci semmire sem jó. Egy napot sem bír ki egyedül…

– Fogd be! – visította anyu, és még soha nem hallottam ennyire hangosnak. Szipogva nagy nehezen lábra állt, és dühtől villámló szemmel pördült apa felé. – Fogd már be! Ez az egész a te hibád. Tönkretetted az életemet. Megnyomorítottad a gyerekeimet. Te kibaszott őrült!

Puff!

Anyu szavai jajveszékelésbe csaptak át, amikor apa ökle teljes erővel becsapódott az arcába. Eldőlt a földön, mint egy liszteszsák.

– Azt hiszed, beszélhetsz velem így? – mordult rá apa. – Te vagy mind közül a legrosszabb, te rohadt kurva!

Joey-nak mindössze két másodperc kellett, hogy visszavonja az iménti fenyegetőzést, mert a keze már lendült, és durván félrelökte apát.

– Hozzá ne érj az anyámhoz! – Megint nagyot taszított rajta. – Vedd le róla a mocskos kezedet! – Leguggolt, és megpróbálta feltámogatni anyut. – Anyu, kérlek… – A hangja megbicsaklott, és csak térdelt ott a földön, és kisimította anyu arcából a haját. – Csak hagyd itt… – Véres kezébe fogta anyu arcát. – Majd kitalálunk valamit, jó? Megoldjuk, de nem maradhatunk itt. Gondoskodom rólad…

– Ki a fasznak képzeled magad? – üvöltött fel apa fenyegetőn, és megindult Joey felé. – Azt hiszed, mindent tudsz, te kis szaros? Azt hiszed, jobb vagy nálam? – Hatalmas kezével megmarkolta Joey tarkóját, és térdre kényszerítette. – Azt hiszed, elveheted tőlem? Nem megy sehová! – Apu teljes erejével lenyomta Joey homlokát a kövezetre. – Mondtam neked, hogy beléd verem a jó modort, te hálátlan kis köcsög! – Beletérdelt Joey derekába, hogy mozdulni se tudjon. – Azt hiszed, férfi vagy, mi? Mutasd meg anyádnak, miféle férfi vagy, itt bőgsz térden állva, mint egy kis picsa.

– Elég! – sikoltott anyu, és rángatni kezdte apu vállát. – Engedd már el, Teddy!

– Igazibb férfi vagyok nálad – sziszegte Joey, de a hangját elnyomta az erőfeszítés, ami ahhoz kellett, hogy megtartsa magát annak ellenére, hogy apa teljes súlyával ránehezedett.

– Azt hiszed? – Apa megmarkolta Joey haját, hátrarántotta, majd beleverte a fejét a kőbe. – Egy rakás szar vagy, te fasz!

Joey nagy adag vért köpve tenyerelt a konyhakőre megint, aztán fellökte magát, kétségbeesve, de hiába próbált kiszabadulni apánk szorításából, aki újra meg újra beleverte a fia fejét a kövezetbe. A recsegő csontok hangja visszhangzott a fülemben, a gyomrom felkavarodott, de Joey csak azért sem hunyászkodott meg.

– Csak ennyit tudsz? – vicsorgott, és fehér fogán megcsillant a vér, ahogy vadul rángatózott, hogy kitépje magát apa markából. – Kezdesz gyengülni, öreg!

– Engedd el! – sikoltozott anyu apa vállát rángatva. – Teddy! Meg fogod ölni!

– Jó! – üvöltötte apa, azzal hátralendítette a karját, és megint ellökte anyut. – És te leszel a következő, te szutyok kis kurva!

Vadul remegtem, de tennem kellett valamit, csak épp nem tudtam. Nem tudtam rávenni a végtagjaimat a mozgásra. Nem maradt bennem erő, hogy felálljak.

Az éveken át tartó kegyetlenkedés, a sok-sok verés eljuttatott arra a pontra, hogy tizenhat évesen nem tudtam megállni a lábamon.

Szánalmasan gubbasztottam a széken, ahová Joey ültetett, folyt le az arcomon a vér, és a szívem egyre lassabban vert a mellkasomban.

Haldoklom, jutott el a tudatomig. Vagy ez, vagy a testem sokkos állapotba került. Mindegy is, valami nem stimmelt velem, és nem tudtam segíteni annak az egyetlen embernek, aki soha nem hagyott cserben, és mindig a segítségemre sietett. Egyre jobban forgott velem a világ, és ködös aggyal néztem, ahogy Joey-nak sikerült oldalra tekerednie, így eldőltek, és most ott birkóztak a földön.

A szívem a torkomban dobogott, amikor apunak megint sikerült felülkerekednie. Egyik kezét Joey nyaka köré fonta, a másikat ökölbe szorította, és újra meg újra belecsapott a bátyám arcába. Joey vadul vonaglott alatta, kétségbeesetten igyekezett kiszabadulni, de hasztalan. Apánk legalább húsz kilóval nehezebb volt nála.

Meg fog halni, üvöltötte lángokban álló szívem. Mentsd meg!

Megpróbáltam.

A rémülettől hajtva megpróbáltam odamenni Joey-hoz, de mozdulni sem tudtam. Mintha megbénultam volna.

– Segítsetek neki! – krákogta Joey vért köpködve. – Segítsetek már neki!

De kinek?

Kinek segítsünk, Joe?

Pár másodpercenként elveszítettem a látásomat, és tudtam, ez azt jelenti, hogy el-elveszítem az eszméletemet. Azt is tudtam, hogy ez rossz jel, ami felhívta a figyelmemet a tényre, hogy apa többet ártott, mint korábban.

Sokkal többet.

A szemem sarkából láttam, hogy Tadhg megindul a konyhaszekrény felé. Kirántotta az egyik fiókot, kivett egy kést, és a legcsekélyebb tétovázás nélkül már vetődött is.

Tedd meg! Néma fohászt küldtem az ég felé, hogy adjon bátorságot az öcsémnek, hogy csak tegye meg.

– Szállj le a bátyámról! – kiáltotta Tadhg, és apa nyakának szegezte a kés hegyét, betonbiztos kézzel, szemét le sem véve az apjáról.

– Tadhg, tedd le azt a kést! – sikoltott anyu, és lassan elindult felé. – Kérlek, kicsim.

– Baszd meg! – vágta oda Tadhg, továbbra is apára szegezve a tekintetét. – Szállj! Le! A! Bátyámról!

Tedd meg, Tadhg, könyörögtem némán. Állítsd le örökre!

– Ne légy hülye, te gyerek – nevetett apa, de a hangjában most nem volt öröm, csak félelem.

Jól van.

Félj csak!

– Nem vagyok hülye – felelte Tadhg halálosan hűvös hangon. – És én nem vagyok Joey. – Közelebb lépett, és lejjebb nyomta a kés hegyét. – Nem állok le, csak mert Shannon azt mondta.

A szívem majd megszakadt.

Még csak tizenegy éves volt, és máris ilyenné változtatták. Azért fohászkodtam, hogy ölje meg az apánkat, hogy legyen ennek az egésznek vége. Mi a franc lett belőlem?

A szívem valahol azt súgta, könyörögjek az öcsémnek, hogy inkább belém döfje a kést, hogy egyszer és mindenkorra befejezzem. Mind olyan erősek voltak, én pedig gyenge. Nem voltam elég kemény. Nem tudtam visszapattanni, mint ők.

Selejtes voltam.

– Tadhg – lehelte a földön görnyedő Joey. A mellkasa szaporán emelkedett és süllyedt, ahogy kétségbeesetten próbálta beszívni a levegőt a tüdejébe, miközben apánk még mindig a nyakát szorongatta. – Minden rendben. – Az arca csupa vér volt, az orra láthatóan megint eltört. Mindkét kezével a nyakát markoló kezet fogta. – Nyugalom…

– Nincs rendben, Joey – felelte Tadhg, de a hangjában nem volt semmi érzelem. – Semmi sincs rendben.

– Mire készülsz, te gyerek? – vicsorgott apa még mindig Joey-ra nehezedve, és félelemmel teli, vérben forgó szemét le sem vette az öcsémről. – Leszúrsz?

– Igen.

Apa nyilván azt hitte, Tadhg csak blöfföl, ezért kinyúlt, hogy elvegye tőle a kést, de azonnal vissza is rántotta a kezét, amikor vércsík csorgott le a nyaka oldalán.

– Jesszusom, Tadhg! – üvöltött fel, és az ádámcsutkája idegesen ugrált. – Megvágtál.

– Most vége lesz – felelte Tadhg közelebb lépve. – Szállj le a bátyámról, és tűnj el a házból örökre, különben elvágom a torkod, és felőlem megdögölhetsz.

Nem tudtam volna megmondani, hogy hatalmas megkönnyebbülést vagy keserű megbánást éreztem-e, amikor láttam, hogy apa elengedi Joey-t és feltápászkodik. Gyanítottam, hogy mindkettőt, bár már nemigen voltak összefüggő gondolataim, ezért nem lehettem biztos benne.

Túl fáradt voltam, hogy megtartsam a testem súlyát, ezért előredőltem, és ráhajoltam az asztalra. Gyorsan, felületesen kapkodtam a levegőt, megpróbáltam nem mozogni, nem megbolygatni a csontjaimat.

Mindenem rettenetesen fájt.

A torkomon lecsorgó vér ízétől öklendezni kezdtem. Remegve nyöszörögtem a reflex miatt, és inkább meg sem mozdultam többet. Beletörődtem az érzésbe, a réz fémes ízébe a nyelvemen.

Kábának éreztem magam, mint aki kiszakadt a valóságból, és hagytam, hogy a szemhéjam lecsukódjon. A fülemben dübörgő szívem meg-megakadó dobbanására összpontosítva kizártam a tudatomból a hangjukat, ahogy egymással kiabáltak.

– Segítsetek már neki, a francba!

Bú-tupp-bú-tupp-bú-tupp.

– Meg foglak ölni, Marie.

Bú… tupp-tupp-tupp…

– Takarodj a picsába!

Bú… tupp… bú… tupp…

– Halott nő vagy.

Bú-tupp… bú-tupp… bú-tupp… bú-tupp…

Ajtócsapódás.

Búúúúú… tu… tu… bú-tupp…

„Szeretlek, Shannon, mint a folyó…”

Bú-tupp-bú-tupp-bú-tupp-bú-tupp…

A pusztulás ereje elárasztotta a testemet, és mély sajnálat fogott el. Johnny arca az elveszített remény világítótornya volt lehunyt szemhéjam mögött, ahogy elfogadtam a nekem osztott lapokat.

A keserűség és a megbánás forró könnyei lecsordultak a szempillámról, az arcomra hullottak, és összekeveredtek az alvadt vérrel.

Végtelen szomorúság fogott el, mintha kiraboltak volna. Talán egy másik életben másképp alakultak volna a dolgok. Boldog lehettem volna.

„Szerintem meg kell tartanom téged…”

– Mi baja van? – kérdezte ekkor valaki. Valaki, akinek a hangja szörnyen hasonlított Joey barátnője, Aoife hangjára. – Miért folyik a vér a szájából?

„Ne vágj ilyen ijedt arcot. Nem foglak bántani…”

– Shannon! Shannon! Jézusom, csinálj valamit!

„Áruld el, ki emelt rád kezet, és elintézem…”

– Nézd, mit tettél! – hallottam anyám sikoltozását.

„Majd én gondoskodom rólad…”

– Hívd a mentőket!

„Mellettem biztonságban vagy…”

– Haldoklik. Megölte a húgomat. És te nem csinálsz semmit!

„Nem hagyom, hogy eless… Semmi baj. Foglak…”

– Hívd a kibaszott mentőket!

„Maradj velem…”

Két kéz melegét éreztem az arcomon, és belesimultam a gyengéd érintésbe.

– Hallasz engem? – Joey hangja betöltötte a fülemet. – Kiviszlek innen, oké?

„Csak csókolj…”

– Shannon, hallasz engem?

„Szeretlek, Shannon, mint a folyó…”

– Shan? – Ekkor valami megbökte a szemgolyómat, Joey ujja, döbbentem rá, ahogy felhúzta a szemhéjam. – Shannon, gyerünk, mondj valamit!

A szemhéjam felrebbent, erőt vettem magamon, hogy belenézzek rémült arcába, ahogy lebámult rám.

– Segítek, jó? – Remegve fújta ki a levegőt. – Már jön a mentő.

Nyitottam a számat, hogy válaszoljak, de egy hang sem jött ki belőle. Az ajkam nem tudott szavakat formálni.

– Shannon, lélegezz! – Anya odaguggolt elém, Joey mellé, egyik kezével megérintette az arcomat, a másikkal pedig fagyasztott borsót nyomott a mellkasomra. – Lélegezz, Shannon – ismételgette. – Lélegezz, kicsim!

Segített? Vagy csak rontott rajta?

Nem tudtam.

Csak annyit tudtam, hogy nem kaptam levegőt. És a legrémisztőbb az volt, hogy nem is érdekelt. Nem pánikoltam. Nem féltem.

Csak… elegem volt.

– Shan – ismételte Joey. A hangja megemelkedett, és az arcát eltorzította a félelem. – Shannon, kérlek. – Odaguggolt elém, megfogta a vállamat, és gyengéden megrázott. – Jesszusom, Shannon, szólalj már meg!

Megpróbáltam, de semmi nem jött ki.

Köhögve öklendezni kezdtem a számat megtöltő kellemetlen fémes íztől, ahogy a vér sűrűn csorgott le az ajkamon.

A fejem oldalra billent, aztán megint függőlegesbe került, amikor Joey megfogta az arcomat.

– Aoife, kérem a kulcsodat! – mondta rekedten, zöld szemét rám szegezve. Elengedte az arcomat, és eltűnt. – Majd én beviszem.

– Joey, ne mozdítsd meg! Lehet, hogy belső…

– Kérem a kibaszott kulcsot, bébi!

A fejemet tartó kéz ereje nélkül megint előrerogytam, anyám karjába borulva.

– Semmi baj – suttogta, és átölelt, a hajamat simogatta. – Minden rendbe jön.

Azt kívántam, bárcsak meg tudnám tartani a saját súlyomat, és ne kellene anyámra támaszkodnom. Nem akartam, hogy hozzám érjen, de semmi erő nem maradt bennem.

Az utolsó, amire emlékeztem, mielőtt rám borult volna a sötétség, az a bátyám érintése volt, ahogy a karjába vett, amit a hangja követett, amint azt suttogta a fülembe:

– Ne hagyj itt!

2. FEJEZET

Totál betépve

JOHNNY

NINCS RÖGBI LEGALÁBB HAT HÉTIG.

Az apám.

Ágynyugalom. Hét-tíz napig.

Az apám.

A lábad májusig nem léphet a gyepre.

Az apám.

Elszakadt a combközelítő izom, letapadások, lágyéksérv.

Az apám.

Rehabilitáció.

– Bassza meg! – Megmarkoltam a takarómat, hátravetettem a fejemet, és elnyomtam egy üvöltést, tudva, hogy ha még egyszer kiborulok, akkor megint nyugtatókat adnak. Vékony jégen lépdeltem, már leírtam magamat a folyosó végén állomásozó ápolónőknél. Feketelistára kerültem, miután kimásztam az ágyból pisilni, de egy lépés után összeestem az ágyam mellett. Rendesen lecsesztek, amiért nem kértem segítséget, emlékeztetve, hogy még bent van a katéter, aztán megint benyomtak egy adag tököm tudja, mit, az infúziós tasakba. Azt állították, fájdalomcsillapító, de nem hittem nekik. Kurvára be voltam tépve. Senkinek sincs ekkora adag drogra szüksége a szervezetében. Még nekem sincs, a bevallottan gajra ment farkú idiótának. – A rohadt életbe már!

Nagyokat pislogtam, hogy kitisztuljon előttem a kép, próbáltam a szemközti ágy mögött lévő falra fókuszálni, ahová a televíziót szerelték, és épp Pat Kenny volt a The Late Late Show házigazdája, de ez sem segített. Újra meg újra rám tört a kábaság, és a gondolataim visszavezettek ahhoz a két szóhoz, amely kísértett, és mint az elakadt lemez, egyre csak ugyanazt ismételgette.

Az apám.

Az apám.

Az apám.

– Hallgass! – mordultam fel ingerülten, habár egyedül voltam a szobában. – Fogd már be a pofád!

Az agyam szórakozott velem, szorongtam, a pánik szélén álltam, és a gyomromat valami ismeretlen eredetű rettegés ülte meg. A szorongásom olyan erős volt, hogy még az ízét is éreztem.

Fájdalomcsillapító, a tököm. Valami más lesz, ami összezavarta a fejem.

Senki sem hallgatott meg.

Mindenkinek azt mondogattam, hogy valami nem stimmel, de ők azzal szereltek le, hogy minden rendben, aztán belém nyomtak egy újabb adagot abból a cuccból, ami most is ott keringett az ereimben.

Tudtam, hogy tévednek, de nem voltam eszemnél, és főleg nem tudtam értelmezni az aggodalmamat. Minél inkább nem vettek komolyan, annál feszültebb lettem, míg végül már fojtogatott a nyugtalanság valami miatt, amit egyszerűen képtelen voltam megragadni.

Kibaszottul szar érzés volt.

Az elmémben zűrzavar uralkodott, és az agyam újra meg újra ugyanazt hajtogatta.

Az apám.

És ezt a két szót mindig ugyanaz a hang ismételgette.

Shannoné.

Fogalmam sem volt, miért reagálok erre így, de megugrott a vérnyomásom, ezt onnan tudtam, hogy valahányszor Shannonra gondoltam, a gép, amire rákötöttek, sípolni és villogni kezdett.

Nem viseltem jól a szorongást. Ez nem rám vallott. Az adrenalint? Abszolúte. De a félelmet? Nem, a félelmet kurvára nem csíptem. Főleg akkor, amikor a szívem egyetlen személyért rettegett.

Amikor nagy nehezen sikerült a szememet a televízióra szegezni, nem is értettem: Mi a faszt keres Pat a tévében? A Late Late Show péntek esti műsor volt, de hé – mégis mi a francot tudtam én? Nem sokat, ezek szerint, mivel nem tudtam volna megmondani, milyen nap van.

Visszarogytam a matracra, pislogva próbáltam elűzni az álmosságot és tisztán gondolkodni. Dühösen dobáltam ide-oda a fejem, keresve a választ. Valami nem stimmelt. A fejemben.
A testemben. Mintha csapdába szorultam volna, ennek a rohadt ágynak a rabja voltam, és ez kurvára gáz volt.

Haragudtam a világra, és benne mindenkire. Az ujjammal idegesen doboltam a matracon, és újraszámoltam az álmennyezet paneljait.

Százharminckilenc. Jesszusom, ki kell jutnom ebből a kórteremből. Haza akartam menni.

Corkba.

Igen, ennyire kétségbeesett voltam, hogy már nem is akartam Dublinban maradni. Megvilágosodtam, és mindennél jobban szerettem volna otthon lenni, Ballylagginban, körbevéve mindazzal, ami ismerős.

Újra otthon lenni Shannonnal.

Jesszus, nagyon elszúrtam vele. Szörnyen reagáltam. Idióta voltam.

Megint felágaskodott bennem a harag, amihez depresszió és megsemmisülésérzés társult, ami mindig megjelent, valahányszor arra gondoltam, mit hoz a jövő – azaz a nap minden percében.

És a fájdalom? Pokoli kínokat éltem meg, de per pillanat a testem miatt aggódtam a legkevésbé. Mert összekuszálódtak az érzékeim. Megkergültem, az agyam máshol járt, otthon, Corkban, egy fura lánynál.

Unottan és nyughatatlanul lestem ki a kórház ablakán a sötét égre, aztán vissza a televízió képernyőjére.

Bassza meg!

A telefonomért nyúltam, és remegő kézzel végigfutottam a kontaktokon. Ködös agyammal alig tudtam arcot kapcsolni a nevekhez, de végül megtaláltam a számot, amit legalább tizenkétszer tárcsáztam az utóbbi ki tudja, hány órában vagy napban, és megnyomtam a hívás gombot.

Emberfeletti erőfeszítéssel sikerült a fülemhez emelnem a készüléket, és lélegzet-visszafojtva vártam azt a bosszantó kicsöngést hallgatva, míg végül a hangposta monoton hangja üdvözölt.

– Joey. – Előrébb csúszva megpróbáltam függőleges helyzetbe kerülni, de véletlenül megrántottam a testemre erősített drótokat, amelyeknek semmi keresnivalójuk nem volt ott. – Hívj vissza! – Fájdalmas nyögés bukott ki belőlem, amikor szúró érzés hasított a lábamba, és erősen kellett koncentrálnom, hogy a következő mondatot tisztán mondjam ki. – Beszélnem kell vele. – Meglehetősen biztos voltam benne, hogy így is elmosódtak a szavaim, tekintve, hogy a hangom idegenül hangzott. – Nem tudom, mi történik, Joey. Lehet, hogy megkattantam, be vagyok tépve, de aggódom. Van ez a kibaszott rossz érzésem…

Bíííp.

– A francba. – Elkeseredve bontottam a hívást, ledobtam magam mellé a telefont, és megsemmisülten roskadtam a párnára.

Csak hallucináltam az egészet?

Nem. Tudtam, hogy kórházban vagyok. Tudtam, hogy itt járt nálam. De talán azért akadt be ennyire az apám szó, mert annyira meglepett, hogy amikor kinyitottam a szemem, a saját apámat láttam az ágyam mellett.

A számat összeszorítva, nem törődve a bizsergető, zsibbasztó érzéssel, megpróbáltam tisztán gondolkodni.

Valami elkerülte a figyelmemet. Amikor Shannon Lynchről volt szó, úgy éreztem, mintha mindig három lépéssel lemaradtam volna.

Álmosan próbáltam rendezni a gondolataimat, de lehetetlennek bizonyult, mivel az a meleg, bizsergető érzés bennem azt követelte, hogy hunyjam le szépen a szemem, és szívjam magamba a semmi érzését.

„Ha tudni akarod, mi jár a húgom fejében, akkor légy méltó!”

– Baszd meg, Joey, a hurlingjátékos! – motyogtam, és ledobtam magamról a takarót. – Igenis méltó vagyok. – Letettem a lábam a földre, megkapaszkodtam az infúziós állványban, és álló helyzetbe húztam magam. Minden egyes izmom gyötrődve tiltakozott a mozdulat ellen, de legyűrtem, és támolyogva elindultam az ajtó felé.

– Johnny! – kiáltotta anyu, amikor pár perccel később ott talált a folyosón. Két kezében egy-egy műanyag pohárral állt ott, és elborzadva nézett rám. – Te meg mit keresel idekint, miért nem vagy ágyban, kincsem?

– Haza kell mennem – morogtam, magammal rángatva az állványt, megmutatva a csupasz hátsómat az egész világnak, mivel a kórházi hálóinget csak a széles vállam tartotta meg rajtam. – Most azonnal, anyu – tettem hozzá, és ellöktem magamat a faltól, amelyet eddig támasztottam, hogy kifújjam magam. Ügyet sem vetettem a testemen végigcikázó, égő fájdalomra, botladozva megindultam a folyosón. – Mennem kell.

– Menned? – fújt egyet anyu. – Nemrég műtöttek. – Letette a poharakat a párkányra, és odasietett, hogy mellemre téve a kezét feltartóztasson. – Nem mész sehová – nézett fel rám ingerülten.

– De. – Megráztam a fejem, és próbáltam megkerülni. – Hazamegyek Corkba.

– De miért? – kérdezte anyu, és megint elém lépett, elállva az utamat. – Mi a baj?

– Valami nem stimmel – szűrtem a fogam közül, szédelegve, erőtlenül. – Shannonnal.

– Mi van? – Anyu szemében aggodalom villant. – Mi a baj Shannonnal?

– Nem tudom – csattantam fel zaklatottan és tanácstalanul. – De tudom, hogy valami nem stimmel. – A homlokomat ráncolva próbáltam a gondolataim után eredni, hogy megértsem, mit érzek, de csak ennyi telt tőlem:

– Muszáj segítenem neki.

– Kicsim, a gyógyszerek miatt van – mondta anyu, azzal az idegesítő együttérző pillantással nézve fel rám. – Nem vagy önmagad.

Megráztam a fejem, és semmit sem értettem.

– Anyu – mondtam rekedten. – Hidd el, valami nem stimmel.

– Miért vagy ennyire biztos benne?

– Mert… – Elgyötörten felsóhajtottam, nekirogytam a falnak, és gyámoltalanul megvontam a vállam. – Érzem.

– Johnny, szívem, muszáj lefeküdnöd és pihenned.

– Nem figyelsz rám! – mordultam fel. – Tudom, anyu, kurvára tudom, érted?

– Jó. De mit tudsz?

Csüggedten hajtottam le a fejem.

– Nem tudom, mit tudok, de azt igen, hogy tudnom kellene! – bukott ki belőlem a nyűgös, zavaros válasz: – De Shannon tudja, és én is tudom, csak nem mondja el, de esküszöm, hogy mind kurvára tudják, anyu!

– Jól van, kincsem – csitított anyu, átkarolva. – Hiszek neked.

– Tényleg? – sóhajtottam álmosan, de némiképp megenyhülve. – Hála az égnek, mert itt senki nem hallgat rám.

– Persze hogy hiszek neked – válaszolta, megpaskolva a mellkasomat, és elindult velem vissza a kórterembe. – És mindig meghallgatlak, kicsim.

– Tényleg?

– Ühüm.

– Utálom, ha hazudnak nekem, anyu – tettem hozzá, túlságosan ránehezedve karcsú testére. – És ő mindig hazudik nekem. – Az orrom megrándult, és összeszorítottam az ajkamat, próbáltam leküzdeni az arcomban erősödő zsibbadást, amikor ismerős illat szállt az orromba. – Szeretem az illatodat, anyu. – Újra beleszagoltam a levegőbe, belélegezve a parfümjét. – Otthonillata van.

– Jean Paul Gaultier – felelte anyu, belökve a kórterem ajtaját. – Mindig ezt használom.

– Finom illat – bólogattam magamban, miközben anyu visszatámogatott a kórterembe.

– Örülök, hogy tetszik – kuncogott anyu.

– Most mit csináljak? – néztem zavarodottan az ágyamra, mintha gomolygó ködön át láttam volna, miközben anyu felhajtotta a takarót, és megpaskolta a matracot. – Aludjak?

– Igen, aludnod kellene, szívem – biztatott anyu csitítón. – Reggel minden sokkal tisztább lesz.

Az orromat ráncoltam.

– Éhes vagyok.

– Menj aludni, Johnny.

– Már nem szeretem Dublint – zsörtölődtem, és lehuppantam az ágyra. – Halálra éheztetnek ezen a helyen. – Lehunytam a szemem, és a testem belesüppedt a matracba. – És ez a sok rohadt gyógyszer is…

Éreztem, ahogy a takaró rásimul a testemre, aztán a gyengéd puszit a homlokomon.

– Aludj, szívem!

– Az apám – motyogtam félálomban. – Utálom ezt a szót.

3. FEJEZET

Lélegezz!

SHANNON

SHAN, HALLASZ?

Joey?

– Itt vagyok.

Nem látlak.

Éreztem, hogy egy kéz siklik az enyémbe.

– Csak maradj velem, jó?

Félek.

– Kérlek, ne hagyj itt!

Nem akarlak.

– Mindjárt ott vagyunk, Shan.

Mindjárt hol?

– Csak lélegezz, jó?

Ne hagyj meghalni, Joey.

– Lélegzik? Aoife… lélegzik, bébi?

Kérlek…

– Nem tudom, Joe… Minden csupa vér.

Segítsetek!

– Csak segíts neki… – Zokogás. – Valahogy érd el, hogy lélegezzen!

Nem akarok meghalni.

4. FEJEZET

Leeső tantuszok és bombák

JOHNNY

HÉTFŐ REGGEL TISZTA FEJRE ÉS KEGYETLEN FÁJDALOMRA
ébredtem.

Függetlenül a kínjaimtól, pontosan tudtam, hogy nem fogok panaszkodni miatta. Akkor semmiképp, amikor nagy eséllyel megint telenyomnának gyógyszerrel. Az ereimbe bejuttatott folyékony fájdalomcsillapító rossz ötletnek bizonyult. Nem viccelek, a műtétem óta jobbára ki voltam ütve, betépve feküdtem az ágyon, mert valahányszor egy idióta orvos vagy ápoló bejött hozzám, hogy megnézzen, szükségesnek találták, hogy megpöccintsék a kezembe kötött csövön lévő adagolót, és még több őrületet folyassanak a szervezetembe.

A nagy csapat orvos állítása szerint, akik reggel konzíliumot tartottak felettem, nemcsak a műtéti sebeimre kellett fokozottan ügyelniük, hanem úgy általában rám is, mert szombaton annyira zaklatott és együttműködésre képtelen voltam – tépkedtem a csöveket és megpróbáltam elhagyni a kórházat –, hogy biztonságosabbnak találták részleges bódításban tartani, hogy pihenhessek és gyógyulhassak.

A szüleim és Gibsie ki-be jártak egész hétvégén, látogatták az őrült seggemet, de egyáltalán nem voltam magamnál, cirkuszoltam és dühöngtem, mint valami elmebeteg, apákról és rögbilabdákról üvöltözve.

Igen, rohadt kínosan viselkedtem. Hálás voltam, hogy ebből semmire sem emlékeztem.

Negyvennyolc óra elteltével végre tudatomnál voltam, így hát ülő helyzetbe toltam magam, figyelmen kívül hagyva a combomba belehasító fájdalmat, és kinyúltam az éjjeliszekrényen lévő telefonomért. Hála az égnek, valakinek volt annyi sütnivalója, hogy feltette a töltőre.

Rá sem nézve az ételre, amit az ápolók tálcán hoztak be nekem, nagyokat pislogva próbáltam messzire űzni a kábaságot, és végiggörgettem a milliónyi nem fogadott híváson és üzeneten, ami azóta futott be, hogy péntek este szétesett az életem.

Négy nem fogadott hívás és egy hangüzenet jött Dennehy edzőtől.

Jesszus… Megborzongtam a gondolatra, hogy mit akarhat mondani nekem.

Leszavaztam, hogy mazochista módon foglalkozzam vele, és inkább gyorsan továbbmentem, és átfutottam a többit.

Három üzenet Feelytől. Öt hívás Hughie-tól. Minimum két tucat csoportos üzenet a srácoktól az akadémiáról. Milliónyi a sulinkba járó fiúktól. A gyógytornászomtól. Egy jött Scott Hogantől, az egyik haveromtól a Royce-ból.
A fizioterapeutámtól. Több is azoktól a fiúktól, akikkel a ballylaggini klubban játszottam. Meg még egy rakás különféle ismeretlen számról, vagy olyanokról, amiket nem mentettem el a kontaktlistámra. Kettő Mr. Twomey-tól, a Tommen igazgatójától. Egy Mulcahy edzőtől. Hét üzenet és tizenkét nem fogadott hívás Bellától.

– Kibaszott Bella! – Türelmemet veszítve inkább hagytam a francba a hangüzeneteket, és csak a jobbulást kívánó üzeneteket olvastam el, menet közben mindegyiket kitörölve, míg végül kiürült a kijelzőm.

Shannontól semmi. Egyetlen szűkszavú üzenet sem.

Jogos, nem volt telefonja, de Joey-nak igen, és ő tudta a számomat.

Ingerülten pörgettem végig a kontaktjaimat, megtaláltam Joey, a hurlingjátékos nevét, és megnyomtam a hívás gombot. Minden egyes kicsöngéssel egyre nőtt bennem a harag. Amikor kapcsolt a hangposta, úgy éreztem, csak egy paraszthajszál választ el attól, hogy felrobbanjak.

Akár bedrogoztak, akár nem, tudtam, hogy legalább tízszer felhívtam a hétvégén – ennyire mindenesetre emlékeztem –, és nem esett jól, hogy semmibe vett.

– Joey! – A szükségesnél erősebben markoltam a telefont, de próbáltam semleges hangot megütni, bár forrt bennem a düh. – Muszáj beszélnem Shannonnal. – Le se szartam, ezt hogyan értelmezi. Már kurvára nem érdekelt, ki mit gondolt. A gyomrom görcsbe rándult a rossz előérzettől, annyira, hogy nem volt annyi alvás, sem kórházi nyugtató, ami eloszlathatta volna. – Ide hallgass… – Összeszorított szemmel próbáltam diplomatikus lenni, de csúfos kudarcot vallottam. – Tudom, hogy valami kurva nagy szarság történik. – Ügyes, Johnny. – Őrültségnek hangzik. Tudom. Tudom, oké. De szörnyű előérzetem van. – Jesszus, úgy beszéltem, mint egy félbolond. – Shannon mondott nekem valamit, vagy álmodtam, hogy mondott nekem valamit, de bent rekedt a fejemben, és nem tudom… Nézd, már nem is vagyok benne biztos, de muszáj beszélnem vele. Valamit tisztáznom kell, oké? Szóval válaszolj a kurva hívásaimra…

Ekkor a készülék belesípolt a fülembe, jelezve, hogy kifutottam az időből.

– Seggfej! – morogtam, majd az ölembe dobtam a telefont, de azonnal fel is szisszentem a fájdalomtól. Óvatosan felmarkoltam a mobilomat, visszatettem az éjjeliszekrényre, majd megemeltem a takarót, felhúztam a kórházi hálóinget, hogy végre józanul, tiszta fejjel mérhessem fel a kárt.

Hm. Oldalra döntött fejjel tanulmányoztam magamat. Nem is vészes.

A csípőm, mindkét combom és az ágyékom duzzadt volt, csúnya és kék-lila, kötés fedte a műtéti sebeket, de a három kedvenc testrészem még mindig nagyon is egyben volt, hogy úgy mondjam. A farkam boldogan éledezett a golyóim társaságában. Homlokomat ráncolva nézegettem magam, furcsán megalázónak éreztem, hogy valaki az engedélyem nélkül leborotválta a golyóimat, de úgy döntöttem, hogy emiatt nem cseszem fel magam. Lenyűgöző félmerevedésem volt, valószínűleg az izgalomtól, hogy még mindig egy darabban volt, így ezt győzelemnek könyveltem el.

Köszönöm, Jézusom.

Betakaróztam, és megkönnyebbülten sóhajtottam fel, majd magamhoz húztam az étellel megrakott tálcát, mert az étvágyam újult erővel visszatért.

Minden rendben, ismételgettem magamban egy vékony szelet bacont rágcsálva.

Meg fogsz gyógyulni, visszatérsz a pályára, és minden rendben lesz.

De Shannon nem, sziszegte egy kis hang valahol az agyam hátsó traktusában, és pontosan tudod, miért.

Dühösen letéptem egy darabot a második baconszeletből, és tovább töprengtem minden pillanaton, amit Shannon Lynchcsel töltöttem attól a naptól kezdve, hogy kiütöttem a labdámmal, egészen addig, hogy kiküldtem ebből a kórteremből.

Gondoltam, megküzdési mechanizmus volt. Kerültem a közelgő terápiámmal és az azzal kapcsolatos érzéseimet, hogy nem jutok be az U20-ba. Most nem tudtam a rögbire gondolni, mert ellenkező esetben nagy eséllyel kiborulok. Éppen ezért Shannon Lynchre összpontosítottam, és megszállottan rágódtam minden apró, icipici, jelentéktelen részleten, míg a végén majd felrobbantam.

Valami nem stimmel.

Valami nem stimmel, és ezt jól tudod. Használd a fejed és gondolkozz!

Visszaejtve a villát és a kést a tányérra, eltoltam magamtól a tálcát, és megint a telefonomért nyúltam. Újratárcsáztam Joey számát, megmarkoltam a készüléket, és fohászkodtam, hogy vegye fel. A szorongásom olyannyira felerősödött, hogy csakis Shannonra tudtam gondolni. Amikor megint a hangposta üdvözölt, elöntötte a szar az agyamat.

– Ide figyelj, te barom, tudom, hogy megkapod az üzeneteimet, szóval vagy vedd fel a rohadt telefont, vagy írj vissza! Addig nem szállok le rólad, míg nem beszélhetek vele. Hallod? Nem fogok leszállni…

– Jó reggel, kincsem – csiripelte anyu belépve a kórterembe, megszakítva az egyoldalú társalgásomat Joey Lynch hangpostájával. – Hogy van a péniszed?

Istenem, adj erőt…

– Hívj vissza! – morogtam, majd befejeztem a hívást, és elképedve néztem anyura.

– Hoztam egy kis virágot – folytatta meg sem várva a választ, és letette a fene tudja, milyen virágokból kötött csokrot a tálcámra. – Nagyon zaklatott voltál. – Mosolyogva közelebb lépett az ágyhoz, és megigazította a takarómat. – Gondoltam, ez felvidít egy kicsit.

– Hogy van a péniszem? – Magam alá gyűrtem a takarót, és felhúztam egészen az államig, mert nem bíztam anyuban. Simán kinéztem belőle, hogy lerántja rólam, hogy megnézzen odalent. – Szerinted illik ilyet kérdezni a fiadtól?

Anyu vállat vont.

– Jobban szeretnéd, ha fütyinek nevezném, kicsim?

Jesszusom!

– Nem vagyok hatéves, anyu, szóval nem, jobban szeretném, ha nem neveznéd annak – sziszegtem, gyanakodva méregetve drága jó anyámat, aki még mindig ott téblábolt az ágyamnál. – És igen, jól van.

Anyu az ajkát harapdálta.

– Biztos vagy benne…

– Igen! – csattantam fel, és félrelöktem a kezét, amikor pont úgy, ahogy vártam, megpróbálta félrehúzni a takarómat. – Jesszus, anyu, már ezerszer megbeszéltük. Ideje tiszteletben tartanod a határaimat.

Anyu nagyot fújva huppant le az ágy szélére, és megpaskolta az arcomat.

– Legalább apádnak megmutatnád? – nézett esdeklőn a szemembe. – Annyira aggódom.

– Nincs miért aggódni – morogtam. – Jól van, jól vagyok. Mindketten kurva jól vagyunk, anyu. Kórházban vagyok, tudod.

– Igen, de…

– Hidd el, jól vagyok – mondtam, és feltartottam a hüvelykujjamat. – Minden rendben, anyu.

Anyu nagyot sóhajtott.

– Őszinte leszek, nem hiszem, hogy innentől kezdve egy szót is elhiszek, amit a szádon kiejtesz. – Az alsó ajkába harapva rám szegezte azt a rémes, sértett anyákra jellemző tekintetét, azt, ami mindig szíven ütött, és épp az volt a célja, hogy a fia szar alaknak érezze magát. – Nagy csalódást okoztál, Johnny.

Jesszus, forgasd csak meg azt a tőrt a szívemben, miért is ne?

– Tudom, anyu. Jesszusom. – És tényleg tudtam. – Annyira sajnálom. – Tudva, hogy addig nem száll le a témáról, míg nem kötök kompromisszumot, nagy nehezen kipréseltem magamból: – Ha attól jobban érzed magad, megmutatom apunak, amikor meglátogat.

Anyu megbékélve elmosolyodott, én pedig visszahanyatlottam a párnára, hálásan, hogy sikerült kitérnem ez elől a lövedék elől.

– Jártak bent nálad a dokik délelőtt?

Bólintottam.

– Igen, velem kezdték.

Várakozva nézett rám.

– És?

– Reggel haza is engednek.

– Ilyen hamar?

A szememet forgattam.

– Három nap telt el, és nem szívműtétem volt.

– Tudom, de… – Aggodalom ült ki az arcára. – Szerintem jobb lenne maradnod még pár napot, szívem. Nagyon jót tenne a pihenés. – Odahajolt, és megsimogatta az arcomat. – Már most is sokkal jobban nézel ki így kipihenten. Képzeld el, mit tenne még pár nap.

– Minden rendben lesz – ismételtem immár sokadszor, és kifejezetten bántott, hogy szükségtelen stresszt okozok neki. – Ismerem a szabályokat.

– De be is tartod őket? – mormolta az orra alatt.

– Nem fogom elcseszni – mondtam egyenesen a szemébe nézve. – Nem fogom, anyu. Betartom az ágynyugalmat. Végigcsinálom a rehabot. De aztán visszamegyek.

Erre megnyúlt az arca.

Megacéloztam magam, tudva, hogy nem engedhetek a kiskutyaszemeknek.

– Nem hiszem, hogy ezek után játszanod kellene, Johnny.

– Játszani fogok, anyu – feleltem csendesen.

– Nem.

– De, anyu.

– Johnny, kérlek.

– Játszom.

– Még a gondolat is megrémít, hogy megint megsérülnél.

– Anyu, mondom, mit fogok csinálni – kezdtem a magyarázatba, igyekezve gyengéd hangot megütni. – Tudom, hogy nem ezt választottad volna nekem, de én ezt választottam magamnak, rendben? Jól vagyok, anyu. Sőt még a jónál is jobban. A sors is úgy akarta, hogy ez legyen az életem. Nem tudok nem játszani csak azért, mert félsz, hogy megsérülök. – Megvontam a vállam. – Benne volt a pakliban.

– De nem muszáj benne lennie a pakliban – vágott vissza anyu. – Minden kórházi ágy, amelyben valaha is feküdtél, és két kezemen sem tudnám megszámolni, ez hányszor fordult elő, egyenes következménye volt annak, hogy rögbizel. – Megrázta a fejét. – Nem értem, miért akarsz mindenáron megsérülni.

– Nem kell megértened – válaszoltam, tudva, hogy semmi értelme magyarázkodni, amikor ő eleve eldöntötte, megakadályozza, hogy játsszak. – Csak támogatnod kell.

– Miért nem golfozol inkább? – sírta el magát anyu a fejét a kezébe hajtva. – Ügyesen golfozol, szívem. Vagy úszhatnál, vagy teniszezhetnél…

Előrenyúltam, és megpaskoltam a vállát.

– Mert én rögbijátékos vagyok.

– Ó, Johnny…

– Csak támogass, anya – kértem komoran. Kihúztam magam ültömben, és féloldalasan magamhoz öleltem anyut. – És ígérem, büszke leszel rám.

– Már most is büszke vagyok rád, te dilis – szipogta a könnyeivel küszködve. – És ennek semmi köze a nyavalyás rögbihez.

– Jó tudni – dünnyögtem. – Gondolom…

– Na jó, szépen megríkattad az anyukádat – mondta mosolyt erőltetve magára, és felállt. – Mesélj, hogy érzed magad!

– Jól – feleltem ismét gyanakodva. – Az előbb mondtam.

– Mármint érzelmileg – pontosított, és visszatette az ölembe a tálcát. – Szeretném tudni, mit érzel a szívedben. – Széthajtott egy szalvétát, és az ölembe helyezte, majd a kannából öntött nekem egy pohár teát. – Egyél, Johnny, kicsim! Tudod, bendőben az erő.

– Sebzettnek – mondtam fojtottan, és megmarkoltam a villám. – Érzelmileg kibaszottul sebzettnek érzem magam, anyu.

– Vigyázz a szádra! – szidott meg, és meglegyintett a bal kezével, amit egész életemben kerültem, mint Neo a golyókat a Mátrixban. – Nem barlangban nevelkedtél.

Inkább ráharaptam a nyelvemre, nehogy visszaszóljak. Begyűrtem egy kihűlt baconszeletet a számba, és vadul rágni kezdtem.

– Jó kisfiú – dicsért meg anyu, és felborzolta a hajamat.

Édes Jézusom, ments meg! Ments meg, kérlek, ettől a dilinyós nőtől…

– Hogy van az év embere? – hangzott fel Gibsie jól ismert hangja, meghozva nekem a vágyott szabadulást a nőtől, aki úgy körözött körülöttem, mint egy helikopter.

– Jól, haver – feleltem, és belenéztem ennek a szőke idiótának a szemébe, aki gyerekkorom óta a legjobb barátom és tettestársam, és most ott állt a kórterem ajtajában.

– Jó reggelt, Gerard! – köszönt anyu vidáman. – Jól aludtál, kedvesem? Reggel hagytam neked egy váltás tiszta ruhát a szobád előtt… – Elhallgatott, tetőtől talpig végigmérte Gibsie-t, majd elégedetten elmosolyodott. – Jól van, ezek szerint megtaláltad. A bézs nagyon jól megy a bőrszínedhez, drágám.

– Igen, megtaláltam, Kavi mami – felelte Gibsie ártatlan mosollyal. – Túl kedves hozzám.

A szememet forgattam.

– Jól van, fiúk, magatokra hagylak titeket, hadd beszélgessetek. – Puszit nyomott a fejem tetejére, aztán odament az ajtóhoz, ahol Gibsie arcon puszilta. – A kantinban leszek, ha szükség lenne rám.

– Imádom ezt a nőt – jelentette ki Gibsie, amikor anyu eltűnt.

Összeszűkült szemmel néztem rá.

– A villa remek fegyver, ugye tudod?

– Anyukád olyan piszok…

– A fejed szem nélkül marad, ha befejezed ezt a mondatot – figyelmeztettem, és fenyegetőn feltartottam az evőeszközt.

Gibsie felnevetett.

– Hogy vagy?

– Mintha péntek este átment volna rajtam az úthenger – morogtam letéve a villát.

– Olyan jól, hm?

– El ne kezdd, Gibs! – Ellazítva a vállamat, fogtam az egyik kolbászt, és beleharaptam. – Mindenem kurvára fáj, és mintha hónapok óta nem aludtam volna. Ma nem vagyok humoros kedvemben.

– De legalább az étvágyad megmaradt – közölte a baconnel, kolbásszal és pirítóssal megpakolt jókora tányért bámulva.

– Ne ítélj… – mormoltam. – Szikével estek a golyóimnak, kiérdemeltem. – Lenyeltem egy nagy falatot, és már nyúltam is a bacon felé. – Jár nekem a zsír.

– Jogos – grimaszolt Gibsie.

– Aha – közöltem fapofával. – Tudom.

– Szóval? – kérdezte alig leplezett izgatottsággal méregetve. – Azt mondod, teljesen kijózanodtál?

Vállat vontam.

– Sajnos.

Gibsie bólintott.

– És a szíved?

Összeszűkült szemmel néztem rá.

– Mi van vele?

– Ma már nincs bú-tupp, bú-tupp, kurvára bú-tupp?

– Nem – feleltem lassan, mert pontosan tudtam, hogy épp valami csapda felé tartok, csak épp azt nem sejtettem, miféle. – Jól van.

– Remek! – rikkantotta. – Mert több infón ültem, mint amennyit el tudok viselni. Lyukat éget belém, tesó. Komolyan, éjjelente nem tudok aludni az izgalomtól. Úgy vártam, hogy leszállj közénk az égből, mint a szentestét… és pontosan tudod, mennyire imádom a karácsonyt, kapi.

Az ég szerelmére…

– Gyere! – intettem, hogy jöjjön be. – Essünk túl rajta!

Láthatóan elégedetten az élettel, Gibsie becsörtetett a kórterembe, és csak az ágyam végéhez érve állt meg. Megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Mielőtt elkezdeném, muszáj megkérdeznem, hol szeretnéd, hogy tartsuk a legénybúcsút?

Elképedve néztem rá.

– Mi van?

– Én Kilkennyre gondoltam – mondta könnyed, derűs hangon. – De jó Killarney is, ha nem akarsz olyan messzire menni.

– Te meg mi a francról beszélsz?

– Na, vicces, hogy ezt kérdezed. – Vigyorogva lehuppant az ágyamra, és csak úgy lökte a sódert, alig bírtam követni. – Jegyesed van, vagy mondjam úgy, hogy nősülésre adtad a fejed? Nem tudom, mi a helyes kifejezés erre… bár a te elmondásod szerint már megtörtént a frigy.

Üres tekintettel bámultam rá.

– Hogy mi van?

– Jaj, tesó! – Hátradöntötte a fejét, és hahotázni kezdett. – Tényleg nem emlékszel?

– Nézz rám! – Leejtettem a villám a tányérra, és az arcomra mutattam. – Ez olyan ember arca, aki érti, hogy mi folyik körülötte?

A válaszomtól csak még hangosabban nevetett.

– Imádom! – vigyorgott, kiélvezve a nyomoromat. – Megérte a várakozást. Ez életem legszebb napja.

– Kifejtenéd, Gibs? – csattantam fel ingerülten. – Most azonnal, mielőtt kikapom a karomból az egyik tűt, és beléd döföm.

– Shannon – kacarászott. – Péntek éjjel bejött velem, hogy meglátogasson.

– Igen, tudom – morogtam a homlokomat dörzsölve. – Ennyire még emlékszem.

– És a beszélgetésre is emlékszel? – szegezte nekem a kérdést kajánul csillogó szemmel. – Vele, vagy bárkivel, aki bent járt nálad?

– Nem – dünnyögtem. – Minden ködös arról az éjszakáról. – Szombat reggelre is csak részlegesen emlékeztem. Olyan részekre, amikor komplett idiótaként viselkedtem Shannonnal. Hagytam, hogy a büszkeségem felülkerekedjen, és elküldtem Shannont. Utána totál kiakadtam, és bepánikoltam, és követeltem, hogy vigyenek haza. Annyira erős fájdalom gyötört, hogy nagy adag gyógyszert adtak be, amivel viszont kiütöttek. – Mit tettem?

– Nem arról van szó, mit tettél – fújt egyet Gibsie. – Hanem hogy mit mondtál.

– Gibs! Esküszöm az élő istenre, ha nem mondod meg, mi történt…

– Hát, tesókám, azt mondtad neki, hogy szerelmes vagy belé – röhögte el magát, és a combját csapkodta. – Rögtön utána megkérted, hogy szüljön neked gyereket.

Elkerekedett a szemem.

– Na ne!

Most már fülig ért Gibsie szája.

– Na de!

– Jesszusom, Gibs – hüledeztem, és a hangom egy oktávval megemelkedett. – Miért nem állítottál le?

– Mert zseniális volt. Azt hittem – tette hozzá nevetve –, hogy aláíratsz vele valamit, annyira elszánt voltál.

A kezembe temettem a fejem.

– Mi a franc bajom van?

– Gőzöm sincs – nevetgélt Gibs. – De ha fogadnom kellene, azt mondanám, kibuktak belőled az igaz érzéseid.

– Te meg mi a francról hadoválsz? – néztem rá döbbenten, sőt felháborodva. – Nem akarok gyereket!

Gibsie kacsintott.

– Pedig simán elhittem.

– Na, ebből elég! – mordultam fel, elnyomva egy borzongást. – Tudod, hogy nem akarok.

– Könyörögtél neki.

Eltátottam a szám.

– Nem is.

– Shannon, szülj nekem, kérlek! – utánozta. – Könyörgök, Shannon! Adj életet ivadékaimnak, és fogd meg a farkam…

– Hagyd abba! – könyörögtem. – Kérlek. Inkább ne folytasd!

– Az ápolónőnek azt mondtad, Shannon a feleséged – tette hozzá olajat öntve a tűzre. – Anyukádnak pedig azt, hogy milyen szép Shannon cicije, és alig várod, hogy végre megdu…

– Ó, jesszusom – vágtam a szavába, mielőtt végképp tönkretenné az életemet. – Akkor ezért kerül, ugye? – kérdeztem elrettenve. – Valószínűleg azt hiszi, hogy teherbe akarom ejteni az első adandó alkalommal.

– Nézd, a farkad most már működik – jegyezte meg Gibs kifejezetten élvezve a szenvedésemet. – Ezt az információmorzsát te magad ejtetted el neki, csődörkém.

Nem csoda, ha Joey nem vette fel nekem a telefont. Ha Shannon csak a felét mondta el a bátyjának abból, amit ezek szerint összehordtam neki, akkor nem is kétlem, hogy bizonyára bosszúvágytól fűtve várna Ballylagginban, lefűrészelt csövű puskával a kezében.

– Cseszhetem – hörögtem, és megint lehajtottam a fejem.

– Ugyan – veregette meg Gibsie a vállamat. – A kiscsaj is szeret. Meg is mondta neked péntek éjjel.

Hangosan felnyögtem, a lelkem legmélyéig hatolt a szégyen.

– Mert rávettem.

– Nem. Azért, mert tényleg szeret – helyesbített a haverom.

– Kétlem – dünnyögtem. – Kurvára kétlem, tesó.

– Nézd, Johnny, megmondom neked a tutit – tette hozzá Gibsie kissé komolyabban. – Hónapokon át hazudtál magadnak, és mindenki másnak is az érzéseidről. Túl sok lett. Az a sok elfojtott frusztráció előbb vagy utóbb úgyis a felszínre tört volna. – Vállat vonva hozzátette: – Az altatás és a morfin csak felgyorsította a folyamatot. Kikényszerítette belőled az igazságot.

– Nem. Nem is hazudok az érzéseimről – tagadtam, bár tudtam, teljesen feleslegesen. De akkor is kapaszkodnom kellett valamibe. – Ebből semmit sem gondoltam komolyan.

Gibsie felvonta egyik szemöldökét.

– Nekem ne mondd, hogy esik az eső, amikor te hugyozol a fejemre.

A vállam megsemmisülten hanyatlott előre.

– Jó, rendben, komolyan gondoltam. Most örülsz?

– És te? – kérdezte rezzenéstelen arccal.

– Én mi?

– Örülsz?

– Nem, nem örülök, Gibs – mondtam haragosan. – Nézz csak rám! – utasítottam, és nyomatékul a mellkasomra csaptam. – Kurvára rettegek!

– A farkad miatt?

– A farkam, a golyóm, a lány, a meccs miatt… – Elhallgattam, és reszketve kifújtam a levegőt. – Kezdek megőrülni itt. – Eltoltam magamtól a tálcát, visszaroskadtam a párnára, és felsóhajtottam. – És félek.

– Érthető – bólogatott. – De rendbe fogsz jönni.

– Miatta félek – pontosítottam fájdalmas nyögéssel. – Őt féltem, Gibs.

– De miért?

– Mondott valamit az egyik este – vallottam be tanácstalanul. – De nem emlékszem rá. – Végigsimítva a hajamon, bizalmamba avattam a legjobb barátomat a kétségeimet illetően. – Valamit az apjával kapcsolatban. – Grimaszolva próbáltam megragadni az emléket, de az továbbra is elérhetetlen távolságban lebegett. Csalódottan sóhajtottam fel. – Azt hiszem… – Elhallgattam, és összecsippentettem az orrnyergemet, mert tudtam, hogy ha egyszer kimondtam, már nem tudom visszavonni.

– Azt hiszed, hogy? – kérdezte Gibsie.

– Ez maradjon köztünk! – figyelmeztettem.

Gibsie bólintott.

– Örökre.

Újabb sóhaj kíséretében felültem, és mindkét kezemmel hátrasimítottam a hajamat. Nyugtalan voltam, és feszengtem.

– Fura dolgokat láttam – kezdtem lassan, figyelve minden rezdülését, próbára téve a hűségét, bár tudtam, hogy szükségtelen.

– Halottakat?

– Na, húzz a picsába!

– Jó, jó, bocs – mondta, rendbe szedve a vonásait. – Folytasd!

Szigorúan néztem rá, megvártam, amíg az arcáról eltűnik a derű, és csak utána folytattam.

– Shannonon.

Gibsie a szemöldökét ráncolta.

– Shannonon?

Kezemet az ölembe ejtve idegesen birizgáltam a takarómat.

– A testén. – Bűntudatos képpel néztem fel Gibsie-re, és kibukott belőlem: – Túl sokszor túl sok minden történt egyszerre ahhoz, hogy a véletlennek tudjam be.

Gibsie szeme összeszűkült, amint eljutott a tudatáig, mire célzok.

– Például zúzódásokat?

Lassan bólintottam.

– Hol?

– Mindenhol – sóhajtottam fel elgyötörten. – Az egész testén, Gibs.

– Basszus!

– Először azt hittem, megint bántják… – Elhallgattam, és az orromat ráncoltam. Szar alaknak éreztem magam, amiért visszaéltem Shannon bizalmával, de ez kezdett felemészteni. – Nagyon szar volt neki a Ballyban, Gibs. Kurvára szar, tesó. Szóval ezt elintéztem… vagy legalábbis azt hittem, de…

– De?

– De tudom, hogy több van mögötte, Gibs. Tudom, hogy most úgy beszélek, mint valami őrült, de nekem ez valóságos. Tudom, hogy valami nem stimmel. Emlékszem, hogy az egyik este mondott valamit. – Felnyögtem, haragudtam magamra, amiért nem tudtam megőrizni a kirakósnak ezt a fontos darabját. Mert minden idegszálammal tudtam, hogy hiányzik valami kulcsfontosságú részlet. – És most azt hiszem, rájöttem.

– Tényleg? – kérdezte Gibsie. Ilyen komolynak még az életben nem láttam. – Nevet is tudsz mondani?

Lassan bólintottam, Gibsie szemébe néztem, esdekelve, hogy ne ítéljen el azért, amit mondani készültem. Megvolt rá az esély, hogy az egészet benéztem – hatalmas, kolosszális, Grand Canyon méretű esély –, de ezt nem igazán hittem, és Shannon biztonsága megérte ezt a kockázatot.

– Szerintem az apja, Gibs. – A bizonytalanságomat lenyelve egyenesen a legjobb haverom szemébe néztem, és azt mondtam. – Szerintem Shannont bántalmazza az apja.

Született matematikus voltam, és minden egyes problémának, amit Shannon kapcsán meg akartam oldani, egy és ugyanaz volt a közös nevezője: az apja.

Azt mondta, az apám. Ezt mondta. Tudom.

Mondott valamit a kibaszott apjáról. Csak épp nem tudtam felidézni, pontosan mit.

Napokon át zakatolt az agyam, visszatért minden egyes beszélgetésünkre, próbálta megtalálni azt a valamit, amiről tudtam, hogy nem jut az eszembe.

Bármit csináltam, bármennyit töprengtem rajta, az agyam újra meg újra visszatért arra az első napra, a beszélgetésünkre, amikor csak félig volt öntudatánál, és összevissza beszélt.

– Itt – húztam végig az ujjam a régi hegen. – Ezt hogy szerezted?

– Apu volt – felelte nagyot sóhajtva. – Az apám meg fog ölni – tette hozzá szakadt szoknyáját markolva. – Tönkrement az egyenruhám. Johnny – nyögött fel, majd felszisszent. – Johnny. Johnny. Johnny. Az baj…

– Mi? – kérdeztem. – Mi a baj?

– Az apám – suttogta.

Ha tévedtem, és elég nagy esélye volt annak, hogy tévedtem, Shannon sosem fog megbocsátani. Úgy voltam vele, már eleve kiestem a pixisből a viselkedésem miatt, de ha azzal vádolom meg az apját, hogy bántalmazza, azzal beverném az utolsó szeget is a közmondásos koporsónkba.

Valószínűleg már így is épp eléggé elcseszted ezt is, Johnny…

A rohadt életbe!

Kezdtem elveszíteni a józan eszem, mivel a gyógyszerek hatására az agyam a legbizarrabb, legundorítóbb, legkegyetlenebb gondolatokat hozta össze.

Shannont bántja az apja? Zaklatja? Ez van a háttérben?

Röhejesen viselkedem? Szégyelltem a gondolataimat, de ott voltak a fejemben, hangosan és büszkén mondták a magukét, és a szorongás az őrületbe kergetett.

Sosem találkoztam Shannon apjával, de a bátyja és az anyja csak közbeavatkozott volna! Az anyjával mindössze egyszer találkoztam, és persze nem volt a legbarátságosabb velem, de úgy láttam, őszintén szereti a lányát.

Jól nézett ki. Egészségesnek látszott, gyereket várt. Shannon bátyja is erős volt, és fitt. Az öccsei még kicsik voltak.

Szóval maradt az apa.

– Bassza meg! – rázta a fejét Gibsie. – Ez súlyos vád, Johnny.

– Tudom – nyögtem fel elborzadva. – És tudom, hogy ha tévedek, akkor azzal kurva nagy szarlavinát indítok el, de én csak… – Megráztam a fejem, és ökölbe szorítottam a kezem. – Nem tudom kiverni a fejemből. Szerintem ez volt a bajom – tettem hozzá. – Ezért akadtam ki hétvégén. Hozzá akartam hazamenni, Gibs. Mert őt féltettem. – Megvontam a vállam, és szörnyen tehetetlennek éreztem magam. – Tudom, hogy csak sejtés, de nem hagy nyugodni, Gibs. Nem tudom félresöpörni, sem úgy tenni, mintha meg sem történne. Valami van Shannonnal, és nem vagyok hajlandó ölbe tett kézzel várni. – Idegesen kifújtam a levegőt. – Shannon túl sokat jelent nekem, hogy ezt a szőnyeg alá söpörjem. Még akkor is, ha tévedek, megéri utánajárni, nem igaz? Ez a helyes döntés, ugye?

– Kérek egy percet, hogy feldolgozzam ezt az egészet. – Gibsie előrehajolva a halántékára nyomta az ujjait. – Nem egyszerű felfogni.

Nem mondod!

Közben nem tudtam megülni a seggemen. Felemésztett a fájdalom, de a gondolataim még jobban gyötörtek, olyan szinten, hogy tiszta ideg voltam, és rettenetesen szorongtam.

Valami nem stimmelt. Éreztem.

– Mennem kell – jelentettem ki, és nem voltam hajlandó kivárni, míg Gibsie bármit is feldolgoz. – Komolyan mondom, Gibs. Ki kell vinned innen, tesó. Haza kell mennem, hogy megnézzem.

– Nem sétálhatsz ki a kórházból egy sejtés miatt – vágott vissza Gibsie ingerülten. – Jézusom, Johnny, még járni is alig tudsz segítség nélkül. Mégis hogyan csempésszelek ki és el egészen Corkig, nagyeszű? A pulóverem alatt?

– Valami történik Shannonnal, Gibs – mondtam rekedten. Mintha a szívem ki akart volna szakadni a mellkasomból, olyan erősen dobolt. – A zsigereimben érzem.

– Jó, várjunk, van egy ötletem… – Gibsie elhallgatott, elővette a telefonját a zsebéből, lenyomott pár gombot, majd kihangosította a mobilt, és letette közénk az ágyra.

– Halló! – törte meg a csendet Claire hangja három kurta kicsöngés után.

– Claire maci – szólalt meg Gibsie, de amikor kinyitottam a szám, hogy megkérdezzem, mi a francot művel, felemelte a kezét, jelezve, hogy hallgassak.

– Gerard! – Claire hangjában megkönnyebbülés csengett. – Jól vagy? Hogy van Johnny?

Gibs a szemét le sem véve rólam elengedte a füle mellett a kérdést.

– Miért nem mondtad el nekem? – tért azonnal a témára.

– De mit? – kérdezte Claire aggódva.

– Hogy mit művel Shannon apja.

– Mi a franc? – tátogtam, készen arra, hogy kinyírom.

– Várj! – tátogta ő is, és feltartott kézzel intett csendre. – Bízz bennem!

– M-miről beszélsz? – Csak ennyi volt Claire tétova válasza.

– Pontosan tudod, hogy miről – blöffölt a haverom, és a számra tapasztotta a kezét.

– Elmondta Johnnynak, igaz? – zokogott fel Claire. – Szent ég, és Johnny meg elmondta neked.

Megállt bennem az ütő. Az egész világ összedőlt körülöttem. Igazam volt.

Kurvára igazam volt!

– Igen, elmondta neki – felelte Gibsie indulatosan. – De engem most az érdekel, hogy te miért nem szóltál senkinek, Claire?

– Nem voltam benne biztos – vágta rá hadarva, megsemmisülten. – Shannon soha nem erősített meg semmit, de az a sok zúzódás… Tudtam, hogy bántja. Féltem, Gerard. Rettegtem, jó?

És ekkor belém csapódott a felismerés, mint egy kisiklott tehervonat.

– Ki bánt, bébi? Elintézem.

– Titok.

– Nem mondom el senkinek.

– Az apám.

Az ösztöneimre hallgatva felkaptam a telefonomat az éjjeliszekrényről, és lerúgtam magamról a takarót. Kicsusszantam az ágyból, bicegve elindultam a fürdőszoba felé, de már tárcsáztam is a 999-et.

– Johnny, mi a francot művelsz? – kiáltott utánam Gibsie.

– Amit muszáj – sziszegtem dühösen.

– Nem kellene előbb az apáddal beszélned? – kérdezte. Felállt az ágyról, és elindult felém. – Mégiscsak ügyvéd, és nem tudjuk, mi az, ami…

Felemeltem a kezem, hogy feltartóztassam Gibst, és a telefont a fülemhez emelve koncentráltam a diszpécser hangjára.

– A 999-es számot hívta. Miben segíthetek?

– A barátnőm veszélyben van – sziszegtem, és már képtelen voltam uralkodni az érzelmeimen. – Még csak tizenhat éves. Kiskorú, és szüksége van a segítségükre. A Cork megyei Ballylagginban, az Elk’s Terrace-on lakik, oké? Érti? Elk’s Terrace kilencvenöt. Nagyon kicsi, oké? Kibaszott pici. Nem tudja megvédeni magát, én pedig nem tudok eljutni hozzá… – Tetőtől talpig remegve nyomtam a homlokomat a fürdőszoba hűvös csempéjéhez, összeszorítottam az állkapcsomat, és azt morogtam: – Azonnal küldjenek valakit a házhoz, mert az a szemétláda apja a szart is kiverte belőle.

*

– Nos – mondta Gibsie komoran a fürdőszoba ajtajából, amikor befejeztem a hívást. A mellkasán keresztbe fonta a karját, és elégedetten biccentett felém. – A szótárban te lehetnél a definíciója az elefánt a porcelánboltban mondásnak.

– Jesszus, Gibs. – Idegesen kifújtam a levegőt, és a tenyerem élét a homlokomnak nyomva azt sziszegtem: – Hogy a francba nem vettem ezt észre?

– Igazság szerint mégis honnan kellett volna tudnod? – sóhajtott Gibsie. – Nézd meg a szüleidet, Johnny. Bakker, nagy pénzt mernék tenni arra, hogy John még az életben nem emelt kezet rád.

Igaz.

– Na ugye? – folytatta Gibsie, mintha olvasna a gondolataimban. – Nehéz ilyesmit még elképzelni is, amikor annyira messze van a számodra normálistól, hogy valósággal felfoghatatlan.

– Nem esett le – mondtam fojtottan, az áradatként rám törő bűntudattal viaskodva. – Csak… Ezt nem láttam a fejemben.

– Nézd, üzentem apukádnak – mondta ekkor. – Már úton van, Johnny. Majd ő segít.

– Jó – feleltem kurtán, miközben próbáltam levegőhöz jutni és mindezt feldolgozni. – Szükségem lesz rá, hogy vigye az ügyemet, amikor bevisznek gyilkosságért.

– Szerinted engem is képviselne? – kérdezte Gibsie, majd vállat vonva hozzátette: – Amikor az ember pokolra száll, jó, ha van mellette egy barát.

5. FEJEZET

A bátyád vagyok

SHANNON

AMIKOR ÚJRA KINYITOTTAM A SZEMEM, AZ ELSŐ, AMI OSTROM alá vette az érzékszerveimet, az az ablakon beáradó napfény volt, amibe a csipogó monitorok hangja keveredett, és ez a kettő együtt lüktető fejfájást okozott.

Bú-tupp-bú-tupp-bú-tupp.

Zavartan kerestem Johnnyt, de semmire sem jutottam.

Nem volt ott.

Rémülten tapogattam a matracot, ide-oda forgattam a fejem, ahogy kerestem Mr. és Mrs. Kavanagh vagy Gibsie alakját.

– Hé… hé, semmi baj. – Széles tenyér simult a kézfejemre. – Itt vagyok.

– Joe? – kérdeztem a szorongástól rekedten. A szívem őrült tempóban dobogott, ahogy kétségbeesetten kerestem a hang forrását. – Joe?

– Csss, nyugalom – felelte egy halványan ismerős férfihang. – Itt vagyok, Shannon.

Elutasítva az idegen hangját, megráztam a fejem, és az orromból kilógó csőhöz kaptam.

– Joey? – krákogtam, de a hangom alig volt több reszelős suttogásnál. Kitéptem a csövet, mély lélegzetet vettem a drága levegő után kapkodva, amit az agyam erőszakosan követelt. Abban a pillanatban, hogy ezt tettem, fájdalom hasított az egész mellkasomba, és felkiáltottam. A kezem magától indult meg az oldalam felé.

Kötés van az oldalamon?

A kötszer tapintása meglepett, ezért felhúztam a hálóinget, és megláttam a bal bordám és a mellem közötti részt fedő fehér kötést. Mi a franc történt velem?

– Szent ég, Joey…

– Nyugodj meg! – Egy kéz fogta meg az államat, és szorosan lehunytam a szemem. A testem kővé dermedt, amint a rettegés kígyóként megtekeredett bennem. – Végy lassan pár mély lélegzetet!

Nyugalom, ez gyengéd érintés, jutott el a tudatomig lassacskán, de már semmiben sem lehettem biztos.

Igyekeztem uralni a helyzetet, és nem engedni, hogy a pánik erőt vegyen rajtam. Többször is lassú, rövid lélegzetet vettem, de összerezzentem, amikor a mellkasom tiltakozva fellángolt.
A fejem olyan erősen lüktetett, hogy féltem, mindjárt szétrobban. Szabad kezemmel megtapogattam a homlokomat, de megdermedtem, amikor ujjaim hozzáértek az arcomra ragasztott gézlaphoz.

Aztán eszembe jutott.

Apa.

A rettegés belemart a szívembe, a pulzusom egyre szaporább lett, amikor áradatként buktak a felszínre az emlékek arról, hogy apám ütlegel engem, üti Joey-t, odacsap Tadhgra, bántja anyut.

Most is itt volt? A közelemben? Veszélyben vagyok?

– Semmi gond – folytatta a hang halkan és csitítón. – Kórházban vagy, de most már biztonságban, jó? Senki sem fog bántani.

Most már biztonságban.

Legszívesebben felnevettem volna az üres ígéret hallatán.

Vonakodva kinyitottam a szememet. Csak feküdtem ott dideregve, jéggé fagyott szívvel, és bámultam a felettem álló, engem néző férfit.

– Szia, kislány – mondta. A hangja ismerős volt, meleg, akár a karácsonyi reggelek. – Rég láttalak.

Nem válaszoltam. Képtelen voltam rá. Ehelyett csak visszabámultam rá.

Elgyötörten kifújta a levegőt, elengedte az állam, és megint a kezemért nyúlt, amit rögtön elrántottam, mert nem akartam, hogy hozzám érjen.

– Hol van Joey? – kérdeztem, amikor végre megtaláltam a hangomat. Mintha nem is az enyém lett volna. Rekedt volt, reszelős, de az ajkam szavakat formált, szóval folytattam. – Beszélnem kell Joey-val. – Muszáj volt megtudnom, mit kellene mondanom, ha valaki megkérdezi, mi történt. Nem volt meg a sztori. – Itt van? – Lerúgtam magamról a rám nehezedő takarót, amely mintha az ágyhoz kötözött volna, feljebb kúsztam a matracon, míg a hátam a fém ágyvéghez nem ért, és újabb fájdalmas lélegzetet vettem. Figyelmen kívül hagyva a mellkasomban égő tüzet, körbenéztem a fényes helyiségben, óvatosan és félve. – Nagy szükségem van Joey-ra. Kérlek.

– Shannon, muszáj megnyugodnod…

– Nekem Joey kell! – mondtam rekedten, és elhúzódtam, amikor meg akart érinteni.

– Itt vagyok, Shannon. – Az enyémhez annyira hasonló kék szempár szinte könyörgött, hogy értsek meg valamit, amire sosem lennék képes. – Hazajövök. Örökre.

– Nem érdekel – mondtam minden érzelem nélkül, a szorongásommal viaskodva. – Nekem a bátyám kell.

– Én is a bátyád vagyok – mondta szomorúan.

– Nem. – Megráztam a fejem, tagadva az állítását. – Elhagytál minket. Nem vagy a…

– Shan! – Joey hangja jutott el a fülemig, amit hangos ajtócsapódás követett.

– Mondtam, hogy kurvára hagyd békén! – Joey olyan céltudatosan lépett be a kórterembe, mintha NASA-küldetésen lenne, és a vállával félretolta Darrent, majd leült az ágyam szélére. – Csak most ébredt, seggfej! – tette hozzá idegesen rázva a térdét. Fogta a lerúgott takaró szélét, és visszatakarta csupasz lábamat. – Végképp nincs szüksége egy újabb kibaszott drámára.

– Joe! – A kezem önállósította magát, kinyúlt, hogy lefogja Joey idegesen remegő karját. – Mi folyik itt?

Abban a pillanatban, hogy az arcára emeltem a tekintetemet, fájdalmasan felzokogtam. A szeme alatt kék-lila volt a bőr, az orra egyértelműen megint eltört, és az alsó ajka felhasadt, megduzzadt.

– Jaj, Joe! – Kinyúltam, és kisimítottam a haját az arcából. Véreres szemének pupillája annyira kitágult, hogy a zöld írisz szinte nem is látszott. Elfogott a rémület. Tudtam, hogy a megpattant erek és a fekete szempár mit jelent, és ezt most nem apánk erőszakos viselkedése okozta. Valami sokkal rosszabbra utalt, valamire, amiről azt hittem, hogy az utóbbi egy évben kézben tudta tartani. – Mondd, hogy nem…

– Emiatt ne aggódj! – vágott a szavamba mogorván. Megfogta a kezem, és visszatette az ölembe. – Jól vagyok.

Nem, dehogy volt jól. Be volt tépve.

– Jól vagyok, Shannon – ismételte Joey, és a tekintete azt üzente, ejtsem a témát. A kezemet összekulcsolva hallgattam, visszanyelve a milliónyi kimondatlan szót, amelyek a bennem erjedő többihez csatlakoztak. – Mi folyik itt?

– Minden rendben – mondta Joey felém fordulva, hogy csakis rám figyeljen. – Két napja hol magadhoz térsz, hol visszasüllyedsz az álomba. A dokik adtak neked valamit, hogy be tudják tenni a… – A szavak a torkára forrtak. A kezével hadonászott, és tetőtől talpig reszketett. – A… – Beletúrt a hajába, megrázta a fejét, és csettintgetett. – Bassza meg, nem jut eszembe a szó.

– Szombat este hoztak be a kórházba – magyarázta Darren sokkal összeszedettebben. – Ma kedd van, Shannon. Pár napja hol magadhoz térsz, hol visszaalszol.

– Pontosabban én – mondta Joey vicsorogva, merev vállal. – Én hoztam be. Te hol a picsában voltál, nagymenő?

– Súlyos agyrázkódással és traumás légmellel kezeltek – folytatta Darren, figyelmen kívül hagyva Joey közbevetését. – Eléggé rossz állapotban kerültél be. Néhány öltéssel összevarrtak az arcodon egy vágást, és összezúzódott pár bordád.

– Összezúzódott pár bordád… – ismételte Joey gúnyosan. – Nyisd már ki a szemed, Darren! Az egész teste csupa zúzódás!

– Neked meg mi a fene bajod van, Joey? – csattant fel Darren, összeszűkült szemmel nézve a bátyámra. – Be vagy tépve? Ugye? Beszedtél valamit?

– Igen, beszedtem valamit – vágott vissza Joey, minden dühét Darrenre zúdítva. – Kurvára sok verést szedtem be, azt. Elég sok szart kellett lenyelnem, seggfej.

– Joe, nyugi. – Joey-éra tettem a kezem, hogy megnyugtassam, és Darrenre néztem. – Mit jelent a traumás légmell?

– Azt, hogy az a szemétláda olyan erősen rúgott beléd, hogy összeomlott a tüdőd – közölte Joey, és csak úgy áradt belőle a düh. – Azt jelenti, hogy egy kibaszott csövet kellett bedugniuk a testedbe, hogy tudj lélegezni.

– Ó, istenem. – Rémülten néztem le a testemre, és felnyögtem. – De már jobban vagyok? – Remegő kezemet a sebre tettem. – Nagyon gáz?

– Nem súlyos – sietett Darren vigasztalni. – Nem kellett megműteni. Sikerült enyhíteniük a nyomást és megtámogatni a légzésed azzal, hogy egy kis csövet helyeztek be a…

– Nem súlyos? – hördült fel Joey. – Te most szórakozol velem, baszd meg?

– Joey – morogta Darren. – Higgadj le!

– Van rajtam egy lyuk? – kérdeztem fojtottan, a hálóingem alá lesve. – Még mindig bennem van?

– Nem, Shannon – nyugtatott meg Darren. – Tegnap reggel eltávolították. Voltál mellkasröntgenen és CT-vizsgálaton. Minden rendben van, jó?

Kábán bólintottam.

– De még pár hétig fájni fog – tette hozzá grimaszolva. –
És antibiotikumkúrán vagy, hogy megelőzzék a fertőzést – mondta, majd a fejét ingatva hozzáfűzte: – Az ápolók sokkal jobban el tudják magyarázni, mint én.

– Tényleg? – vetette oda Joey. – Azt hittem, mindenben szuper vagy.

– Nem tudom, mit írtak fel neked a fájdalomra, de inkább állj le a szedésével – mordult fel Darren ingerülten nézve Joey-ra. – Nem engedem, hogy szedd.

Joey felnevetett.

– A paracetamolt?

– Senkit nem versz át – közölte Darren kimérten.

– Miért vagy itt? – kérdeztem ekkor rekedten, ahogy a rémület befészkelte magát a szívembe.

– Azért, hogy segítsek, Shannon – felelte Darren. – Azért jöttem, hogy gondoskodjam rólad… és a többiekről is. – Joey felé lesett, és felsóhajtott. – Még rólad is.

– Ne tegyél nekem szívességet! – sziszegte Joey.

– Miért? – Összekulcsoltam a kezem, lassan kifújtam a levegőt, és megkérdeztem: – Honnan tudtad, mi történt?

– Anyu felhívta – felelte Joey, újabb megvető pillantást vetve Darren felé. – Ezek szerint annak a nőszemélynek egész végig megvolt ennek a rohadéknak a száma. – A hangjából csöpögött a méreggel átitatott szarkazmus. – Hazudtak nekünk, Shan. Ki hitte volna?

Darren csüggedten felnyögött.

– Ne már, Joey, ne mondj ilyeneket! – A szemöldökét ráncolva még hozzátette: – Mégiscsak az anyánkról beszélsz…

– Az anyánkról? – nevetett fel Joey keserűen, idegesen rázva a lábát. – Van nekünk olyanunk? Bassza meg, pedig eddig azt hittem, az anyák mitikus lények, mint az egyszarvúk, mert az kurvára biztos, hogy élőben még eggyel sem találkoztam.

– Egész végig tartottad a kapcsolatot anyuval? – leheltem szédelegve. – Öt és fél éven át?

– Bizony ám! – vágta rá Joey, mielőtt Darren válaszolhatott volna. – Arra nem volt ideje, hogy felvegye a telefont, és megkérdezze, hogy vagyunk, bezzeg drága jó anyánkkal folyamatosan tartotta a kapcsolatot.

Darren megrázta a fejét.

– Vegyél vissza a rinyálásból, Joe! Nem áll jól neked.

– Te meg ne sétálj vissza az életünkbe, mint aki azt hiszi, hogy ő hozza a döntéseket – vágott vissza Joey, remegve az elfojtott indulattól. – Ez nem így működik. Olyan nincs, hogy lelépsz, Darren, aztán kedved szerint visszalopakodsz az életünkbe!

Ő hozza a döntéseket?

– Miféle döntéseket?

– Drága jó bátyuskánk azt hiszi, most ő a főnök. – Joey felpattant, fel-alá kezdett járkálni a szűk kórteremben, mint egy ketrecbe zárt vadállat. – Azt hiszi, csak úgy kiléphet az ajtón, magunkra hagyhat bő öt éven át, aztán visszasasszézik a menő autójával és a kövér pénztárcájával, és ő határozza meg a szabályokat.

Darren dühösen nézett Joey-ra.

– Ez nem igazságos, Joey.

– Mégis mit vártál, Darren? – hőzöngött Joey. – Hogy bulit rendezünk a tiszteletedre? Lufival és sütivel? Visszagurulsz a városba, és azt hiszed, a lábad elé omlunk, mert megmentesz minket? – A fejét csóválva, gúnyosan tette hozzá: – Megfeledkeztél rólunk. Kurvára leléptél. Ott hagytál minket velük. Ami engem illet, inkább lépj le megint! Majd én megoldom.

– Szart sem oldasz meg, Joey – csattant fel Darren. – Nézz csak rá!

– Te meg nézz magadra! – vágott vissza Joey feldühödve.  Összefűzve ujjait hozzátette: – Kurva szép ez az öltöny, Darren. Jól nézel ki. Ápolt vagy, jól táplált. Gratula. – Villámló szemmel emelte fel a kezét, és magára, majd rám mutatott. – Gratulálok a sikereidhez, bátyókám!

– Tizennyolc éves voltam – suttogta Darren beletúrva sötét hajába. – Nem tudtam kezelni.

– Ja, jó, hát tudod, én is tizennyolc vagyok, seggfej – vetette oda Joey szenvtelenül. – És tudod, mit? Beleálltam a helyzetbe és kezeltem. Én maradtam!

– Akkor te erősebb vagy nálam.

– Nem vagyok erősebb nálad – mordult fel Joey, de a hangja megbicsaklott. – Csak épp van lelkiismeretem.

– Elég! – fogtam könyörgőre a fejemet fogva. – Kérlek, ne veszekedjetek! Én ezt nem bírom.

– Bocsánat. – Darren beletúrt a hajába, láthatóan zaklatott volt. – Vissza tudnád fogni magad a kedvéért, Joey? El kell magyaráznunk neki, és az nem segít, ha veszekszünk egymással.

Joey erre csak vicsorgott, és beintett Darrennek, de sikerült megtartania magának a véleményét.

– Apa elment, Shannon – közölte Darren higgadtan.

Gyanúsan a reményhez hasonló érzés áradt szét bennem.

– Tényleg?

– Nem elment – helyesbített Joey. – Hanem bujkál. Nagy különbség.

És eddig tartott a remény.

– Mi lenne, ha ezt inkább hagynánk? – mordult fel Darren.

– Mi lenne, ha nem keltenél benne hiú reményt? – vágott vissza Joey indulatosan. – Kurvára nem használ neki hosszú távon.

– Egyelőre elment – tette hozzá Darren gyorsan, és figyelmeztető pillantást vetett Joey felé. – A rendőrség majd előkeríti, és le fogják csukni ezért. Erről gondoskodni fogok.

– Na persze – sziszegte Joey. – Szent Darren, mindenki megmentője. – A fejét ide-oda forgatva az ujjával dobolt a matracon, láthatóan ideges volt. – Az igazságszolgáltatás egy kibaszott vicc ebben az országban, és ezt mindhárman tudjuk. Még akkor is, ha megtalálják, nagy eséllyel csak felfüggesztettet kap, rácsapnak a kezére, kap egy kis ejnye-bejnyét, aztán a szociális háló megtartja, sőt még egy üveg whiskey-t is a kezébe nyomnak az átélt nehézségekért… és csak áltatod magad, ha azt hiszed, nem így lesz.

– Tegnap bementem anyuval a bíróságra – folytatta Darren elengedve a füle mellett Joey megjegyzését. – Távoltartási végzést kértünk. Három hét múlva lesz a meghallgatás, amire apának el kell mennie, de addig is adtak ideiglenes távoltartási végzést ellene. Nem teheti be a lábát a házba, egyikőtökkel sem veheti fel a kapcsolatot.

– Le kellene csukniuk gyilkossági kísérletért – mordult fel Joey.

– Egyetértek – felelte Darren. – Én is azt akarom, hogy eltűnjön, Joe. Pont annyira utálom, mint te.

– Azt kétlem – horkant fel Joey. – Azt kurvára kétlem.

Darren nagyot sóhajtott.

– Tényleg ezt szeretnéd, Joe? Versenyezni, hogy kinek volt nehezebb? Vagy egyenesbe akarod hozni ezt a családot?

– Nincs semmiféle család – vágta rá Joey indulatosan. – Pont ezt nem érted.

– Még mindig egy család vagyunk – mondta Darren csendesen. – És erősebbek leszünk, ha mind összefogunk.

– Anyával – mondta Joey fojtottan, láthatóan felzaklatva. – Fejezd csak be a mondatot, amit elkezdtél! Anyával erősebbek leszünk! – Joey megrázta a fejét, és keserűen felnevetett. – Kurva jó vicc.

– Anyu hol van? – kérdeztem idegesen.

– Otthon a nagyival és az öcséiddel.

A szívem elszorult.

– Miért?

– Miért? – nézett rám Darren értetlenül. – Ezt meg hogy érted?

– Úgy, hogy anyu miért van még mindig itt? – kérdeztem erőtlenül, és megmarkoltam magam alatt a lepedőt.

– Na végre! – rikkantotta Joey égnek emelve a kezét. – Végre valaki érti!

– Épp annyira áldozat, mint mi – mondta Darren lassan. – Tudom, hogy per pillanat nem így érzitek, és ezt totál megértem, de nektek is meg kell értenetek, hogy olyasmin ment át…

– Marhaság – vicsorgott Joey. – Ne beszélj faszságokat, Darren! Nem áldozat. Tettestárs. Ezt az egészet lehetővé tette apának. – Felém intett. – Pontosan olyan hibás azért, hogy Shannon most itt van, mint apa.

– Joey, ne már!

– Nem! – rázta a fejét Joey. – Talán az elején áldozat volt, amikor apa először emelt rá kezet. Jól van, talán az első tíz alkalommal. Ennyit elismerek. Fiatal volt, és hülye. De huszonnégy éven át? – A fejét ingatta. – Nem. Anya tette ezt velünk, Darren. Neki is benne volt a keze.

– Belegondoltatok abba, miért vagyunk ennyien? Miért szülte egymás után a gyerekeket annak a férfinak? Miért nem akart elmenni? – csattant fel Darren mérgesen nézve hol Joey-ra, hol rám. – Vagy abba, hogy miért van ekkora zűr a fejében? Gondoltatok már arra, hogy talán azért maradt, mert rettegett attól, hogy a férje beváltja a fenyegetéseit? Mindnyájan elégszer hallottuk, amikor azt mondta, „megöllek téged és a gyerekeket is, ha elhagysz”. Ezzel etette… már tizenöt éves kora óta! Az ég szerelmére, ez a férfi két évtized alatt megtörte, azzal fenyegette, hogy megöli, ha elmegy! – Kis szünetet tartott. – Nem gondoljátok, hogy ez teljesen megzavarta a fejét? Belegondoltatok abba, hogy akarata ellenére volt ebben a helyzetben? Hogy akarata ellenére szült? Megerőszakolták, megverték, és mentálisan bántalmazták, annyira, hogy elveszítette a kapcsolatot a valósággal? Tizenöt éves volt, amikor engem szült… tizennégy évesen esett teherbe! – tette hozzá. – Gondoljatok bele egy percre! Gondoljatok bele, mennyire megrémülhetett, amikor erre az életre kényszerült azzal a szörnyeteggel. Nem volt se anyja, se apja, aki utat mutatott volna neki. Az egész kibaszott világon csak apa volt neki. Gyerekként szült gyerekeket, és ez megtörte.

– Én ezt nem hallgatom tovább – bődült fel Joey. – Nem érdekelnek a kifogások.

– Eszetekbe jutott egyáltalán, miért adott minket önként nevelőszülőkhöz? – folytatta Darren. A hangja keményen koppant. – Na? Tudjátok a választ?

– Beteg volt – csattant fel Joey.

– Nem volt beteg – mordult fel Darren. – El akart minket távolítani apától. Meg akart minket menteni valamitől, amitől önmagát képtelen volt.

– Akkor miért nem hagyott minket ott? Akkor talán lett volna némi esélyünk.

– Pontosan tudod, hogy miért – vágta rá Darren immár remegve. – Tudod te jól! – Többször is mély lélegzetet vett, hogy lenyugodjon, majd folytatta. – Félt, hogy veletek is megtörténik. Félt, és terhes volt Tadhg-gal…

– Szóval csak azért, mert téged megerőszakoltak, minket haza kellett hozni, hogy ott megkínozzanak? – nézett a szemébe Joey. – Ez az oka? Két rossz kioltja egymást? Mert ez nagyon elbaszott logika, ha engem kérdezel.

– Joey – leheltem halálra váltan. – Ezt ne!

– Sajnálom, hogy ez történt vele – mondta Joey remegve. – Kurvára sajnálom, hogy ez történt veled, Darren, komolyan. De én kaptam érte a büntetést. – Magára, majd rám mutatott. – Mindnyájan.

– Nincs semmi baj, Joey. – Kétségbeesetten próbáltam megvigasztalni. – Ne húzd fel magad!

– De van baj! – mondta rekedten. – Jesszusom, már évekkel ezelőtt el kellett volna hogy vigyelek abból a házból. Fel kellett volna jelentenem. Tudtam, hogy ez lesz a vége. – A hangja megbicsaklott, és reszketve felsóhajtott. – De megfélemlítettek, elérték, hogy kételkedjek önmagamban. – Dühösen nézett Darrenre. – Addig terrorizáltatok, hogy elhittem, jobb apával egy fedél alatt élni, mint odakint a nagyvilágban. – Könnyek csillogtak zöld szemében, de visszapislogta őket. – Életem legszebb fél évét töltöttem annál a családnál. És ő is… – mutatott rám. – Boldogok voltunk annál a családnál. Biztonságban voltunk! De te és anyu meggyőztetek, hogy veszély leselkedik rám, és otthon biztonságosabb. – A tenyere élével a homlokát ütögetve azt sziszegte: – Hatéves voltam, és annyira megzavartátok a fejem, hogy most már semmiben sem tudok bízni. Még a saját kibaszott ösztöneimben sem.

– Féltem, hogy veled is megtörténik – mondta Darren fojtottan. – Azt hittem, helyesen cselekszem. Azt akartam elérni, hogy biztonságban legyél.

– Azzal, hogy terrorizáltál! Rávettél, hogy higgyek neked, aztán leléptél! – üvöltötte Joey tetőtől talpig remegve. – Rávettél, hogy bízzam benned! Tizenkét éves voltam, te pedig kisétáltál azon az ajtón, és mindent az én vállamra dobtál. Aztán én terrorizáltam őket. Ugyanazt a szarságot mondtam nekik, amit te nekem, teletömtem a fejüket ugyanazokkal a félelmekkel és paranoiával, mert csak ezt ismertem. És nézd meg, hová jutottunk!

– Sajnálom, hogy magatokra hagytalak titeket, Joey. – Darren megborzongva lehajtotta a fejét. – De muszáj volt elmennem.

– Aha, én pedig azt sajnálom, hogy hittem neked! – sziszegte Joey. Egyre jobban rázta a remegés. – Kétszer nem követem el ugyanazt a hibát.

Ekkor hosszú, súlyos csend telepedett ránk, amit végül Darren tört meg.

– Nézd – kezdte komoran. – Nem tudok mindenre választ adni, de azt tudom, hogy képtelen vagyok hátat fordítani az anyánknak.

– Én képes vagyok – közölte Joey nyersen. – Sima ügy.

– Életében most először nem hagyja magát – szűrte Darren a foga közül. – Igyekszik jóvátenni mindent. Nem rossz ember, és ezt mindketten tudjátok. Retteg, és félelmében szörnyű döntéseket hozott.

– A rossz döntése majdnem az életünkbe került – vágta rá Joey. – A húgom kórházban fekszik miattuk.

– Apánk miatt fekszik kórházban a húgunk – helyesbített Darren. – Ne hagyd, hogy a harag elhomályosítsa az elmédet, Joey!

– Én ezt nem csinálom – háborgott Joey égnek emelve a kezét. – Nem. Nem fogom hallgatni, ahogy igazolod az érveit, amiért hagyta, hogy az a rohadék ezt tegye velünk.

– Én csak annyit mondok, hogy ez nem ilyen fekete-fehér – felelte Darren, majd felém fordult. – A rendőrség később bejön hozzád felvenni a vallomásodat. Vagy anyunak, vagy nekem jelen kell lennünk, amikor kikérdeznek.

– Nem. – Elfogott a szorongás, felemésztett mindent, ami jó és tiszta volt, míg semmi sem maradt belőlem, csak egy reszkető roncshalmaz. – Én ezt nem akarom.

– Semmi gond – mondta Darren gyengéden. – Majd átbeszéljük, és nem lesz miért aggódnod.

– Lehetek én is az, ha szeretnéd, Shan – szólt közbe Joey. – Nem muszáj neked.

– A legutolsó, akivel beszélned kellene ebben az állapotban, az a rendőrség – mordult fel Darren. – Most milyen szert tolsz? Megint a…

– Örülök, hogy az anyuval folytatott exkluzív telefonhívásaidnak köszönhetően naprakész maradtál – gúnyolódott Joey. – Kár, hogy nem mesélt az igazi problémáinkról… Ó, várj, valószínűleg azokat is említette, csak te szépen kizártad a tudatodból. Jó lehet az a lelkiismeret, amin van kikapcsológomb.
A szelektív hallás kurva jó érzés lehet.

– Elég! – nyögtem fel. – Kérlek.

– Egy szociális munkás vár odakint – jelentette be Darren visszafordulva hozzám, és kötelességtudóan semmibe véve Joey-t. Meglazította kék nyakkendőjét, és kigombolta frissen vasalt fehér ingének legfelső gombját, mielőtt folytatta volna: – Természetesen négyszemközt kell beszélned vele, de amint egyeztettük a sztorinkat, viszonylag sétagalopp lesz.

– Egyeztettük a sztorinkat? – Joey önuralmának utolsó foszlánya is elpárolgott, amint ezek a szavak elhagyták Darren ajkát. – Menj a picsába! – Felpattant, és fel-alá kezdett járkálni a kórteremben. – Nincs több kibaszott sztori. – Idegesen beletúrt szőke hajába, belemarkolt, és meghúzta. – Nincs több.

– Nem azt kérem, hogy hazudjatok – mondta Darren. – Csak annyit mondok, hogy körbe kell zárnunk anyu körül…

– Azt kéred Shantől, hogy hallgassa el az igazságot – vetette a szemére Joey. – Hogy hagyja ki azokat a részeket, amikor anyu eltitkolta, amit apa tett velünk… amikor félreállt, és csak nézte. Amikor nem tett semmit. És ami engem illet, az igazság elhallgatása kurvára hazugság.

– Pedig ha együtt akartok maradni, akkor azt javaslom, hogy fogadjátok el, és csináljátok végig a programot – rivallt ránk Darren elveszítve a türelmét. – Mert így tudlak titeket együtt tartani, jó? Ha nincs velünk, ha nem annak látják, ami, családon belüli erőszak áldozatának, aki minden tőle telhetőt megtett a gyerekeiért, akkor Shannon, Ollie, Tadhg és Sean akár már ma csomagolhat. És a jó ég tudja, hová küldenek titeket. Új suli, új otthon, új barátok, kurvára új idegenek.
Ha ezt akarjátok, akkor hajrá, szálljatok szembe velem, de ennek nem muszáj így lennie. Meg tudjuk oldani.

– Nekem ez nem megy – lépett oda Joey, és olyan erővel markolta meg az ablakpárkányt, hogy meglepett, hogy nem tépte le. – Én ezt nem bírom tovább – mormogta magának. – Képtelen vagyok így élni.

– Joe – mondtam rekedten. – Minden ren…

– Nem! – A hangja megbicsaklott. – Nem, Shan – suttogta továbbra is háttal nekem. – Dehogy van rendben.

– Van még egy probléma – tette hozzá Darren megtörve a kézzelfogható feszültséget.

Elszakítottam a tekintetemet Joey hátáról, és visszafordultam Darren felé.

– Mi?

– Johnny Kavanagh.

Joey felmordult, mintha egyetértene.

– M-mi az? – A fejemet rázva próbáltam legyűrni a gyomorgörcsöt, ami kemény gombóccá gyűlve indult meg felfelé a torkomban. – Mi köze van Johnnynak ehhez az egészhez?

– Az a rohadék magától is rájött – morogta Joey az orra alatt, felénk sem fordulva. – Mégiscsak ér az a gyerek valamit.

– Elég kellemetlen helyzetbe hozott minket – kezdte Darren komoran. – Állandóan hívogatta a rendőrséget, reggel, délben, este. Miatta négy rendőrautó is járt a háznál tegnap óta.

– M-mi? – Most már tényleg fogtam a fejem, mert a lüktető fejfájás azzal fenyegetett, hogy megöl. – Honnan tudja?

– Nyugi, Shan. Jó, hogy tudja – jegyezte meg Joey. – Már nem kell hazudnod ezekért az emberekért.

– Befognád végre? – csattant fel Darren. – Próbálom helyrehozni, és nem segítesz.

– Mert nem lehet helyrehozni – vágott vissza Joey. – Én is tudom, Shannon is tudja… Jesszus, még Sean is tudja, pedig ő csak hároméves!

– Nem tudom, mit mondtál a pasidnak, Shannon, de rá kell venned, hogy álljon le – közölte Darren újra felém fordulva. – Olyasmibe avatkozik bele, amiről semmit sem tud.

– Nem mondtam neki semmit – motyogtam, és a szívem hevesen vert Johnny gondolatára. – És nem is a pas…

– Nagyon benézted, ha azt hiszed, hogy el tudod hallgattatni azt a srácot – fújt Joey gúnyosan. – Nem lehet mindenkit dobozba zárni, Darren.

– Joey, az isten szerelmére, nem tudnád befogni a szád? – mordult fel Darren. – Ha nem azért vagy itt, hogy segíts, akkor inkább menj haza!

– Rendben, megyek – sziszegte Joey. – Mert én ebben nem veszek részt. – Megpördült, és dühösen nézett Darrenre. – Ha hazudni akarsz és még jobban elcseszni ezeket a gyerekeket azzal, hogy az a nő az életükben marad, akkor csak rajta, nyilván nem tudom megakadályozni, de elegem van abból, hogy bábként rángassanak ebben a játékban. A magam részéről befejeztem.

– Ez nem játék, Joey – morogta Darren. – Hanem az életünk.

– Akkor én nem akarom ezt az életet – mondta Joey fojtottan, kipirult arccal. – Ha így kell élnünk, akkor nem akarok itt lenni.

– Joe…

– Majd beszélünk, Shan – mondta Joey rekedten, majd elindult az ajtó felé. – Én lelépek.

Dermedten figyeltem az ágyból, hogy Joey kiviharzik, és becsapódik mögötte az ajtó. Nem akartam, hogy elmenjen. Az utolsó, amit szerettem volna, hogy kettesben maradjak Darrennel, nem azért, mert féltem tőle, hanem mert nem ismertem. Már felnőtt férfi volt – mégpedig jól szabott öltönye és drágának látszó órája alapján olyan férfi, akivel nagyon kevés a közös pont.

– Mi lett belőled? – kérdeztem, csalódva magamban, amiért hagytam, hogy erőt vegyen rajtam a kíváncsiság. Infúzióra kötött kezemmel a ruhájára mutattam. – Mit dolgozol?

Darren hátradőlt a székén, és a szemembe nézett.

– Egy nemzetközi informatikai cégnek dolgozom. – Mocorogni kezdett, és még jobban meglazította a nyakkendőjét. –
A belfasti kirendeltségen.

– Szóval ott voltál? – kérdeztem lenyelve a fájdalmat. – Egész végig hatórányi autóútra voltál tőlünk?

– Igen – bólintott lassan, majd a fejét csóválta. – Nem is. Az első négy évet Birminghamben töltöttem, egyetemre jártam, és gyakornokként dolgoztam. Csak 2003 végén költöztem Belfastba.

– Ó… – Nem igazán tudtam, mi mást mondhatnék, ezért inkább hallgattam. Igazság szerint abban sem voltam biztos, van-e bármi mondanivalóm. Darren elment. Mi maradtunk. Az ő élete jobb lett. A miénk rosszabb. Ennyi.

– Muszáj volt eljönnöm, Shannon – tette hozzá halkan.

Ezt pontosan tudtam. De nekünk is muszáj lett volna.

– Legalább jobbra fordult az életed? – hallottam magam, ahogy megkérdezem. Felpillantottam rá. – Békét találtál?

Darren habozott, mielőtt válaszolt volna.

– Megtaláltam a módját, hogy megbirkózzam vele.

Reszketve kifújtam a levegőt, és bólintottam.

– Akkor jó.

– Van egy társam – jegyezte meg kissé bizonytalanul. – Alexnek hívják. Három éve vagyunk együtt. Van egy kis lakásunk a városközpont szélén.

– És szeret?

Darren bólintott.

– Igen, szeret, Shan.

– Örülök. – A tekintetem az ujjaimra siklott. A kezemet tördelve kerestem a megfelelő szavakat. – Mindig a te oldaladon álltam. – A hangom cérnavékony volt. – Azt akartam, hogy boldog légy… hogy találj valakit, aki szeret. Sosem érdekelt, hogy fiú-e, vagy lány. Mindig is szerettem volna, hogy tudd. – Gyámoltalanul megvontam a vállam. – Féltem, hogy nem tudod.

– Shannon – sóhajtott Darren. – Nem akartalak otthagyni titeket.

– De otthagytál, Darren – suttogtam, és igyekeztem nem pislogni. – Magunkra hagytál minket.

– Utálsz?

– Nem – sóhajtottam én is. – De már nem ismerlek. – Felemeltem a fejem, és a szemébe néztem. – És már te sem ismersz engem.

– Tudom, hogy ki vagy, Shannon – mondta remegő hangon. – A húgom vagy, aki imád énekelni és táncolni és olvasni… és okos vagy. Annyira okos vagy, Shannon. Mindnyájunk közül neked voltak a legjobb jegyeid. Szeretsz kosarazni. Imádod az állatokat. A kedvenc színed a rózsaszín. Mindig hazahozod a sérült állatokat és madarakat, és ápolgatod őket, míg felépülnek. A Dublini Egyetemre akarsz menni, hogy állatorvosnak tanulj, és a legfőbb ambíciód mindig is az volt, hogy beutazhasd a világot.

– Már nem éneklek, nem táncolok. A kedvenc színem a zöld, és azóta nem volt a kezemben kosárlabda, hogy apa kést döfött az enyémbe, miután néhányszor nekipattintottam a ház falának. Már rég nem viszek haza állatokat, mert rájöttem, hogy nem akarom, hogy fogságban éljenek, mint én… amikor rájöttem, hogy nagyobb biztonságban vannak odakint, mint velem. Nem fogok egyetemre menni, nem leszek állatorvos, mert három éve már minden egyes tantárgyból bukdácsolok. – Míg beszéltem, le sem vettem róla a szememet. – De ha csodával határos módon mégiscsak sikerülne javítanom, és átmennék a vizsgákon, annyira azért nem vagyok naiv, hogy azt higgyem, lenne annyi pénzem, hogy egyetemre járjak. Már nem akarom körbeutazni a világot, és a legnagyobb ambícióm az, hogy életben maradjak. – Darren hátrahőkölt, de csak azért is folytattam. – Az a lány, akire emlékszel, nincs többé, Darren. Már nem ő vagyok. Bármi voltam is, apa réges-rég kiverte belőlem.

– Sajnálom, Shannon. – Csak ennyit mondott.

– Aha – sóhajtottam. – Hát én is sajnálom, Darren.

– Meg kell beszélnünk, most mi lesz – mondta hosszú szünet után. A hangja tétova volt, a tekintete óvatos. – Fontos.

Nagyot nyeltem és bólintottam.

– Jó.

– Bízol bennem?

– Nem.

Darren hátrahőkölt.

– Ezt megérdemeltem.

– Nem arról van szó, hogy megérdemled – mondtam rekedten. – Hanem így érzek.

– Jogos – dünnyögte az állát dörzsölve. – De a gyerekvédelem anyu nyakába liheg. Tudod, hogy ez mit jelent.

Igen, tudtam. Abban nem voltam teljesen biztos, hogy érdekel-e ezek után, de azt határozottan tudtam, mit jelent számunkra.

– Elintéztem, hogy haza tudjak költözni, hogy gondoskodjam rólatok, míg anyu újra talpra áll, és elsimítjuk ezt a zűrzavart. Az ügyhöz kirendelt szociális munkások támogatják ezt a megoldást, és eléggé megnyugtatónak találják ahhoz, hogy hazaengedjenek hozzánk – folytatta Darren. – Beszéltem Alexszel, és megérti, és a főnököm is engedi, hogy jobbára otthonról dolgozzam. Hetente egyszer persze be kell mennem az irodába, de ezt meg tudjuk valahogy szervezni, amint visszamentek a suliba a húsvéti szünet után. De ebből semmi nem megoldható anyu nélkül. Muszáj egy tisztességes szülőnek is ott lennie. Őt is támogatnunk kell, Shan. Függetlenül attól, amit Joey mond, egységfrontot kell alkotnunk.

– Amikor azt mondod, támogatni kell anyut, mit értesz ezen? – Nem egészen tudtam, miért tettem fel ezt a kérdést, amikor a válasz nyilvánvaló volt.

– Alapvetően amikor megkérdezik, milyen a kapcsolatod anyuval, emlékeztetned kell őket, hogy jó anya, aki minden tőle telhetőt megtett érted, stabil otthont teremtett, amennyire csak lehetett, és egyedül eltartotta az öt gyerekét. Mondd el nekik, hogy átíratott a Tommenbe, amikor megtudta, hogy bántanak a Ballyban, és hogy mennyire szeret téged.

– Szóval azt akarod, hogy hazudjak? – suttogtam.

– Ez nem hazugság. Ő is áldozat, Shannon – mondta elgyötört sóhajtás kíséretében. – És jelen pillanatban ő az egyetlen, aki közted és a nevelőszülői rendszer között áll. – A szeme ekkor elkomorult, és elkapta a tekintetét. – És bármit mond is Joey, hidd el, amikor azt mondom, hogy ezt nagyon nem szeretnéd.

Fájdalom hasított a szívembe, amikor arra gondoltam, Darren mi mindenen ment át.

– De jól vagy?

Nagyokat pislogva nézett rám, mint akit meglepett a kérdésem.

– Én?

Bólintottam.

– Jól vagyok – fújta ki a levegőt kissé zaklatottan. – Csak aggódom.

– Én is – leheltem.

– Nem akarom, hogy nevelőszülőkhöz kerüljetek – mondta elgyötörten. – Eltekintve a saját nyűgjeimtől, egyikőtöknek sem tenne jót. Jó dolgod van a Tommenben. Ha elvisznek, átkerülsz egy másik suliba, és mindent elölről kell kezdened.

A szívem elszorult a rémülettől.

– A Tommenben akarok maradni – mondtam fojtottan.

– Tudom. És mindent megteszek, hogy maradhass. Állom a költségeket. Bármit elintézek, amit csak kell, de muszáj támogatnod ebben.

– Joey nem fog. – A kezem remegett. – Nem fog egy fedél alatt lakni vele, Darren. Elképzelni sem tudod, milyen volt az élete.

– Joey e tekintetben lényegtelen – dünnyögte Darren a halántékát dörzsölve. – Már elmúlt tizennyolc.

– Attól még nem lesz lényegtelen – csattantam fel, ingerülten nézve az idősebbik bátyámra. – Ő a leglényegesebb az életünkben, Darren!

Nagyot sóhajtott.

– Tudom, tudom. Nem így értettem…

– Azt tudtad, hogy Sean kétéves koráig apunak hívta Joey-t? – vágtam a szavába élesen. A szemem megtelt könnyel, a kezem ökölbe szorult, és remegett. – Sean szó szerint azt hitte, hogy a bátyja az apukája. Gondolom, könnyen hihette, tudod, mivel Joey kelt fel hozzá szinte minden éjjel, hogy megetesse, tisztába tegye, amikor anyu éjszakai műszakot vállalt, vagy épp fuldoklott a depresszióban. Szóval menj csak, és mondd el Seannak, Joey mennyire lényegtelen! Vagy tudod, mit? Mondd el Ollie-nak és Tadhgnak, mennyire lényegtelen, valahányszor Joey kint aludt az ajtajuk előtt, mert félt, hogy az apánk rájuk ront. Mondd meg nekik, hogy az a sok verés, amit Joey kapott helyettük, mind lényegtelen. Mondd nekem azt, mennyire lényegtelen az a testvér, aki etetett minket, amikor éheztünk, pénzt adott, amikor szükségünk volt valamire a suliban… –
A hangom megbicsaklott, és többször is mély lélegzetet kellett vennem, mielőtt folytatni tudtam. – Mondd az én szemembe, mennyire lényegtelen, Darren! – sziszegtem fojtottam. A tüdőm lángolt, tiltakozva a hirtelen megerőltetés ellen. – Menj csak, és mondd el nekik!

– Tudod jól, hogy nem így értettem – sóhajtott. – Persze hogy nem lényegtelen. Hülyeség volt így fogalmaznom.

– Na ja – feleltem zihálva. – Az volt.

– Csak azt akartam mondani, hogy Joey elmúlt tizennyolc éves. Jogilag felnőtt, és a szociális munkásokat nem érdekli.
A kiskorú gyerekekre koncentrálnak. Rád, Tadhgra, Ollie-ra és Seanra. Rá nem terjed ki a figyelmük.

– Találkoztál már Seannal? – hallottam magamat. Eddig nem is hittem, hogy a hangom lehet ilyen kemény. – Ollie nagyra nőtt, ugye? Tadhg is. Hány évesek voltak, amikor utoljára láttad őket? Három és hat, ugye? – Tudtam, hogy abba kellene hagynom és visszafognom magam, de nem ment. Annyira dühített, hogy Darren ilyen könnyelműen beszél. Fájt hallani, hogy Joey-t lényegtelennek nevezte, mert tudtam, hogy Joey pontosan annak érezte magát, amikor az imént kiviharzott. – Én tíz voltam. Joey tizenkettő, alig idősebb, mint Tadhg most. Mit gondolsz, megváltoztunk, Darren?

– Sok minden megváltozott – suttogta.

– Igen – mondtam remegő hangon. – És az az anya, aki hozzád olyan jó volt, az az anyuka, akire te emlékszel, nem az, akivel mi nőttünk fel.

– Attól még az anyád.

– Látod, te folyton így hívod, de én csak egy ilyenre emlékszem.

– Shannon…

– A neve Joey – fejeztem be a mondatot fojtottan, a lepedőt markolva. – A lényegtelen. Ő volt az anyánk, Darren, amikor az igazi kilépett az életünkből. – Beszéd közben eleredt a könnyem, de csak azért is kimondtam, mert muszáj volt hallania. – Amikor elmentél, valami meghalt benne. Többé már nem volt ugyanaz. Minden elsötétült. Azt hiszed, hogy tudod, de nem tudod. Nem tudhatod, mert nem láttad…

– Eleget láttam, Shannon – felelte csüggedten. – Hidd el…

– Bármit láttál, az olyan időszakban történt, amikor még jelen volt. – Mindezt nem azért mondtam, hogy bántsam. Csak azt akartam, hogy felfogja. – De már nagyon régóta nincs jelen.

– Nézd, nem foglak semmire sem kényszeríteni – felelte végül. – Bármit akarsz tenni, az a te döntésed.

De…

– De nem csak rólad van szó – folytatta. – Tadhg, Ollie és Sean jövője is a tét.

Szóval még sincs más választásod.

– Anyu igyekszik, Shan – bizonygatta. – Hajlandó bármit megtenni, amit kell, hogy sikerüljön.

Csapdába kerültél…

– Csak némi útmutatásra szorul – suttogta. – Szóval ha csak egy kicsit megbíznál bennem, és rám hagyatkoznál ebben az ügyben, ígérem, hogy jobb életet tudok nektek teremteni. Nem kell amiatt aggódni, hogy apa visszajön, mert nem engedem, hogy ez még egyszer megtörténjen. És amint a rendőrség felveszi a vallomásodat, és bíróság elé kerül az ügy, többé nem kell attól félned, hogy…

– M-mi van? Nem megyek a bíróságra! – vágtam a szavába. – Én ezt nem csinálom, Darren. – A fejemet ráztam, és tetőtől talpig vadul remegtem. – Kizárt.

– Shannon, már nem árthat neked – noszogatott Darren. – Esküszöm, minden re…

– Az előbb mondtad, hogy nem tartóztatták le – mordultam fel. – Vagyis odakint járkál. Szabadlábon. – Visszanyeltem a késztetést, hogy felüvöltsek, és megmarkoltam a matracot. – Ez szörnyű, Darren. Te nem érted, de én igen. Már most látom. Majd szépen leülepszik az egész, anyu visszafogadja, aztán megfizetek azért, mert bajba kevertem. – Szipogva és dühösen letöröltem a könnyeket az arcomról. – Joey-nak igaza van, nincs igazság a hozzánk hasonlóknak. Csak rácsapnak a kezére, már amennyiben nagy mázlink van. Nem, semmit sem mondok apáról.

– Meg kell fizetnie, Shannon.

– Te könnyen beszélsz – vágtam oda reszketve. – Amikor nem te vagy az ár.

– Mi van? – ráncolta a homlokát Darren. – Shannon, ennek semmi értelme.

– Hagyjuk, Darren. Úgysem értenéd – szipogtam. – Téged szeretett a legjobban.

Darren úgy hőkölt hátra, mintha nem hinné el a szavakat, amik kibuktak belőlem.

– Ennél nagyobbat nem is tévedhetnél – mondta elhaló hangon. – Baromi nagyot tévedsz, Shannon.

– Te szavakat kaptál – sziszegtem ellenségesen. – Kegyetlen szavakat, szörnyű szavakat, olyasmit, amit sosem lett volna szabad mondania neked, és ezt sajnálom, de nem kaptál olyat, amit mi… – Elhallgattam, mert muszáj volt mélyeket lélegeznem, hogy megnyugodjak, és be tudjam fejezni. – Bármennyire rémesnek gondolod, milyen volt, amikor otthon laktál, és te mennyi pofont kaptál, hidd el, hogy milliószor rosszabb lett, miután elmentél. Hidd el, hogy Joey és én többet kaptunk.

– És egyikőtökkel sem történt az, ami velem – hördült fel, végképp elveszítve a türelmét. – Ti hat hónapon át egy rendes családnál laktatok. Fagyit kaptatok, és kibaszott ölelést. Nem azt, amit én, Shannon, és ennek kurvára örülj!

Összerezzentem a szavaira.

Darren a kezébe temette a fejét.

– Sajnálom.

– Igen – suttogtam. – Én is.

6. FEJEZET

Nem szoktam hazudni

JOHNNY

TEGNAP AZOK, AKIKNEK AZ ÉLETEMET KÖSZÖNHETEM, HAMIS biztonságérzetet keltettek bennem, amikor azzal áltattak, hogy a tettek mezejére lépnek. Ehelyett abban a pillanatban, hogy segítettek visszafeküdni az ágyba, és hívták az ápolónőt, elég egyértelmű lett, hogy rendesen átvertek. Aztán még egyértelműbb lett, amikor közölték velem, hogy ha végre kialszom magamat a saját ágyamban, őrült kényszerképzeteim is elcsitulnak.

Szemetek.

Az álom egyáltalán nem nyugtatta meg háborgó elmémet. Ma reggel arra ébredtem, hogy Shannon körül forognak a gondolataim, és olyan forrón ülte meg a gyomromat a düh, hogy biztos voltam benne, fekély lesz a vége.

A testem nyughatatlan volt, az elmém ezerrel pörgött egész úton, amint elindultunk Dublinból. Amikor végre átléptük a határt, és visszaértünk Cork megyébe, esküszöm, még sosem örültem ennyire, hogy megint a lázadó megyében lehetek, ami több mint ironikus, tekintve, hogy az utóbbi hét évben végig azt tervezgettem-szervezgettem, hogyan juthatnék ki innen.

De most minden másképp volt. Én voltam más. Pár embert meg kellett látogatnom, egy-két dolgot elintéznem.

Az első a listán Shannon volt.

Az utóbbi huszonnégy órában annyiszor hívtam fel a ballylaggini rendőrkapitányságot, hogy már nem is számoltam.
A hetedik vagy nyolcadik sehová sem vezető hívás után elmérgesedett a kapcsolat köztünk: figyelmeztettek, hogy „vékony jégen táncolok”, és „csak akkor hívjam őket még egyszer, ha az éjszakát fogdában szeretném tölteni”.

Lett volna mit mondanom erre, de a szüleim elkobozták a mobilomat, sőt Gibsie-ét is, mielőtt még nagyobb kárt okozunk.

Senki nem volt hajlandó felvilágosítást nyújtani, és épp ez volt a bajom. Csak annyit kellett volna mondaniuk: „Megnéztük, mi van vele, és jól van.” Ennyit. Csak ennyit akartam hallani, és megbékéltem volna. Ehelyett a szokásos szöveggel ráztak le újra meg újra: „Utánajárunk” vagy „Attól tartok, önnek nem adhatunk ki információt erről”.

Faszság volt az egész.

– Mekkora faszság! – adtam hangot az érzéseimnek, amikor apu megállt a Mercedesszel a házunk előtt, és nem Shannonék előtt, ahogyan ígérte, aztán leállította a motort. Több eszem is lehetett volna, hogy ne bízzam meg egy ügyvédben, főleg azután, hogy nevezett ügyvéd hazadobta Gibsie-t, de aztán a házunk felé indult el a hátsó úton, nem pedig a főúton Ballylaggin felé. – Látnom kell Shannont.

– Nem – felelte anyu apu helyett, hátrafordulva az első ülésen, és szigorúan nézett rám. – Muszáj lefeküdnöd és pihenned. Az orvos utasítása.

Ellenálltam a késztetésnek, és nem üvöltöttem fel, hanem megmarkoltam magam mellett a bőrülést, és azt sziszegtem:

– Rendben.

– És szeretnénk, ha ez így is maradna – tette hozzá anyu –, ezért mész egyenesen az ágyadba.

– Nem figyeltek rám. – Az arcomat dörzsölve ráztam a fejem, és kinéztem az ablakon a zuhogó esőre. – Miért nem hallgat meg senki?

– Mert hatalmas megrázkódtatás ért, Johnny – magyarázta apu higgadtan. – Nem beszélve a hatalmas mennyiségű gyógyszerről.

– Pontosan – mosolygott anyu együttérzőn, és hozzáfűzte: – Rettenetes nyomás alatt voltál a rögbivel, szívem. Érthető, ha egyelőre úgy érzed, nem vagy a régi önmagad.

– Tudom, hogy miről beszélek – vágtam vissza dühösen. – Tudom, hogy az apja bántja.

Anyu hangosan felnyögött, apu pedig hátrafordult az ülésen, és szigorúan végigmért.

– Johnny, súlyos vádakkal dobálózol, és le kell higgadnod, mielőtt bajba keveredsz.

– Nem vádak, ha van bizonyíték – mordultam fel. A szemem villámokat szórt. – Van bizonyítékom.

Apám a szemét forgatta – szó szerint forgatta a szemét!

– Péntek este annyira zavart voltál, hogy azt hitted, Pat Kenny ott van veled a kórteremben. Szombat este pedig az orosz látogatott meg a Rockyból.

– Vasárnap este azzal vádoltad az ápolókat, hogy meg akarnak mérgezni – tette hozzá anyu grimaszolva.

– Most pedig Shannon apja? – sorolta tovább apu, és indulatosan fújt egyet. – Mégis mit higgyünk?

– Pedig hinnetek kéne nekem – morogtam. – Mert a kibaszott igazságot mondom, apu.

Apa hitetlenkedve vonta fel a szemöldökét. Ekkor bosszúsan emeltem az ég felé a kezemet.

– Jó, nyilván Pat Kennyvel és az orosszal kapcsolatban tévedtem, habár az még nem dőlt el, hogy az ápolók tényleg nem akartak megmérgezni. – Megráztam a fejem, hogy maradjak a témánál. – De most már tiszta a fejem, és azt mondom, hogy ezzel kapcsolatban igazam van. A faszival kapcsolatban igazam van.

– Rendben – bólintott apu mereven. – Azt mondod, bizonyítékod van. Hadd lássuk!

– Ó, igen – vicsorogtam. – Mindjárt kiemelem Shannon holttestét a csomagtartóból a kedvetekért.

– Ne szájalj, Johnathon! – figyelmeztetett anyu. – Csak segíteni akarunk.

– És ki segít Shannonnak? – kérdeztem megbicsakló hangon. – Neki ki segít?

– Johnny…

– Komolyan mondom, ha nem visztek oda, akkor találok más megoldást.

– Nem mehe…

– Nem vagyok gyerek – bődültem el, aztán kikapcsoltam a biztonsági övet, és kilöktem az autó ajtaját. – Nemsokára tizennyolc leszek, az istenit! Szóval ha sarokba szorítotok, ne várjátok, hogy szó nélkül tűröm. – Fogtam a két mankót, és ügyetlenül kikászálódtam az autóból. – Lehet, hogy ti nem vagytok benne biztosak, de én tudom – szóltam hátra. – Kurvára tudom! És ha nem segítetek, akkor majd megoldom egyedül.

– Hová mész? – kérdezték egyszerre, és kiugrottak utánam az autóból.

Ügyet sem vetve rájuk rátámaszkodtam a mankóra, és némi küzdelem árán sikerült kirángatnom a mobilomat a zsebemből. Feloldottam a képernyőzárat, és már hívtam is Gibsie-t.

– Eszedbe ne jusson! – figyelmeztetett anyu. – Nem mész sehová…

– Gyere értem! – mondtam abban a pillanatban, hogy Gibsie felvette a telefont, esélyt sem adva neki, hogy legalább köszönjön. – Megtennéd?

– Egy szót se többet! – vágta rá gondolkodás nélkül. – Már indulok is.

– Kösz, tesó. – Befejeztem a hívást, és a szükségesnél nagyobb erővel markolva a telefont a szüleimre bámultam, akik elképedve néztek rám. Tudtam, hogy miért. Ez nem rám vallott. Nem szoktam így viselkedni. Nem szoktam így beszélni a szüleimmel. – Nem hazudok – közöltem. – Sosem hazudtam, és soha nem is fogok. – Majd remegve hozzátettem: – Tudom, mit láttam, mit hallottam. Igazam van, és nagyon nagy hibát követtek el azzal, hogy nem hallgattok rám.

– Nem gondoljuk, hogy hazudsz, Johnny – mondta anyu gyengéden. – De aggódunk miattad.

– Én meg miatta aggódom – vetettem oda érzelmektől elfúló hangon. Úgy esett, mintha dézsából öntenék, de én nem mozdultam. Képtelen voltam. – Féltem Shannont.

– Rendben, akkor kössünk alkut! – mondta apu a torkát köszörülve. – Menj be, és feküdj le, addig körbetelefonálok, és megnézem, hátha ki tudok deríteni valamit.

A vállam elernyedt a megkönnyebbüléstől.

– Tényleg?

Apám bólintott, majd kisimította ázott haját a szeméből.

– Ha ennyire aggódsz, akkor visszaülök az autóba, bemegyek a rendőrségre, és érdeklődöm.

– Ugye nem versz át? – kérdeztem, én is kisimítva a hajat
a szememből. – Utánanézel?

Apu mereven bólintott.

– De őszintén remélem, hogy tévedsz, fiam.

– Aha – krákogtam, és éreztem, hogy anyu átkarolja a derekamat. – Én is…

Ekkor telefoncsörgés vágott a szavamba. Lepillantottam a mobilomra. A kijelzőn a Joey, a hurlingjátékos név villogott, és azon nyomban felforrt az agyvizem.

– Hol a picsában voltál? – kérdeztem, amint fogadtam a hívást. – Napok óta egyfolytában hívogatlak, Joey, jesszusom!

– Igen, tudom – felelte, mint akinek valamiért suttognia kell. – Zűrös volt ez az utóbbi pár nap.

– Zűrös? – fújtam ingerülten, és kis híján a földhöz vágtam a telefont. – Aha, csak tudod, a szavak szart sem érnek – vicsorogtam. – A „zűrös” nem magyarázza meg a húgod testén lévő foltokat. – Botladozva elindultam az autó felé, figyelmen kívül hagyva a szüleim rémült pillantását, és folytattam a hőbörgést. – A „zűrös” nem magyarázza meg, miért rezzen össze a húgod állandóan, és kerüli a konfrontációt a suliban. És a „zűrös” kurvára nem magyarázza meg azt sem, hogy amikor megkérdeztem, ki az, aki kiveri belőle még a szart is, miért mondta, hogy az apátok!

– Johnny…

– Aznap, amikor nálam hagytad, azt kérted, mondjam meg a húgodnak, hogy családi vészhelyzet van – folytattam, félbeszakítva, mert képtelen voltam visszafogni magam, annyira forrt bennem a düh. – Emlékszel erre? Azt kérted, mondjam meg Shannonnak, hogy az apja visszatért. És tudod, mi történt, Joey? Tudod, hogy Shannon mit tett? – Többször is mély lélegzetet vettem, hogy lehiggadjak, mielőtt folytattam. – Teljesen összetört és sírt. Olyan erősen rázkódott a sírástól, hogy azt sem tudtam, mivel nyugtathatnám meg! Nem tudtam megnyugtatni! Mert hazudtál nekem! Egyenesen a szemedbe néztem, és úgy kérdeztem, ki bántja Shannont, de te hazudtál nekem!

– Nem hazudtam – felelte kimérten, amivel csak még jobban felingerelt.

– De nem is mondtad el az igazat! – mordultam rá dühösen. – Ott álltam előtted, megkérdeztem, sőt könyörögtem, hogy áruld el, mi a franc történik vele, de nem mondtad el!

– Nem tudtam…

– Megkértél, hogy vigyázzak rá, aztán elvitted tőlem! Visszavitted hozzá! – üvöltöttem. Csak úgy zihált a mellkasom.

– Mert nem volt más választásom – sziszegte. – Lövésed sincs, mivel álltam szemben.

– Ne gyere ezzel a süket dumával! – háborogtam a hajamba túrva. – Mindenkinek van választási lehetősége.

– És minden rohadéknak van válasza minden más rohadék problémájára, mindaddig, míg az nem az ő kibaszott problémájuk, mert akkor baszhatják – mordult fel Joey. – Azt hiszed, hogy tudod, de fingod sincs.

– Ez évek óta tart, ugye? – szegeztem neki a kérdést. –
És mind csak… takargattátok.

– Nem volt mindennapos – mondta fojtottan a vonal túlsó végén. – Az öregemnek gondja van az ivással. Rendszerint ott vagyok, hogy megakadályozzam az ilyen szarságokat. Igyekszem! Kurvára igyekszem, jó? De szombaton nem voltam otthon, mert edzésre mentem. Nem tudtam… Nem számítottam semmi rosszra. Honnan tudhattam volna? Azt hittem, Shannon biztonságban van. Azt hittem, veled van Dublinban! Az öreg rossz napja a szerda…

– Ó, én kérek elnézést! – vicsorogtam, és beültem az autó hátsó ülésére. – Nem tudtam, hogy menetrend is van! Csak szerdánként használja a lányát bokszzsáknak? Menjek érte kedden, és vigyem vissza csütörtökön? Az megfelelne apátoknak?

– Hallgass már meg!

– Hol van most Shannon? – kérdeztem. – Vele vagy? Otthon? Apátok is ott van? – Tudtam, hogy el fogja önteni a szar az agyamat, ha Joey rossz választ ad. Az én fejemben csak egyetlen válasz létezett erre a rohadt kérdésre. Az apjuk ne legyen otthon! Legyen olyan távol Shannontól, amennyire csak emberileg lehetséges. Nem bírtam elviselni a gondolatát. Azt, hogy kezet emel a lányára. Hogy ránéz. Hogy hozzáér… – Shannon közelében van? – kérdeztem rekedten. – Hozzáért?

– Befognád végre, és végighallgatnád, amit…

– Bíznom kellett volna a megérzéseimben – bukott ki belőlem, megint a szavába vágva. – Tudtam, hogy valami nem stimmel a családoddal. Kurvára tudtam. Aznap este, amikor visszajöttél érte… Minden idegszálam azt üvöltötte, hogy ne engedjem haza. Ahelyett, hogy figyeltem volna az intő jelekre, amik ott villogtak a fejemben, ahelyett, hogy kinyitottam volna a kibaszott szememet, félresöpörtem. Mert az járt az eszemben, nem… nem, ez a srác szereti a húgát. Nem nézné tétlenül, ha valami történne vele. – Bele kellett harapnom az öklömbe, hogy ne üssem ki apám autójának ablakát. – Mekkora hülye voltam!

– Baszd meg, gazdag gyerek! – hördült fel. – Könnyen ítélkezel. Egész életedben egynapnyi nehézséget sem láttál. Minden tőlem telhetőt megtettem a családomért.

– Kivéve azt, ami helyes – vágtam oda felháborodva. – Ugye tisztában vagy azzal, hogy emiatt van apádnak ekkora hatalma feletted? – Még szorosabban markoltam a telefonomat. –
A hallgatás semmit sem old meg számotokra, neki pedig mindent.

– Shannon még csak tizenhat éves, seggfej! – üvöltötte Joey a vonal túlsó végén. – Mégis mit gondolsz, mi lenne Shannonnal, ha rendőrért rohanok? Elviszik egy otthonba, az! És nem csak rá kell gondolnom. Ott van a három kisöcsém is, akikre vigyáznom kell.

Már nyitottam volna a szám, hogy ellenkezzek, de azonnal be is csuktam. Igaza volt.

Lehajtottam a fejem.

– Bassza meg!

– Aha, bassza meg – sziszegte Joey. – Ez nem film, Kavanagh. Ez az életünk. Valóságos, és kurva gáz, és szart sem tudsz róla. Már voltunk nevelőszülőknél. Már átéltük, milyen. Az ég szerelmére, a bátyánkat… – Elhallgatott, és remegve szívta be a levegőt. – Megjártuk a rendszert, tudjuk, mi a dörgés, szóval mielőtt engem hibáztatsz azért, hogy nem tettem semmit, tedd fel magadnak a kérdést, miért maradunk inkább vele, mint hogy visszamennénk!

Kellett pár másodperc, hogy felfogjam a szavait, mielőtt újra meg tudtam volna szólalni.

– Jó, akkor most azonnal indulok hozzátok, és azt is tudom, ha ott találom apátokat, vagy ha a húgod közelében, azt nem ússza meg az a gennyláda ép bőrrel…

– Shannon nincs otthon, seggfej! – bődült el Joey. – Pont ezt próbáltam elmondani. A kurva kórházban van!

Megállt bennem az ütő.

– Én vittem be szombat este – mondta fojtottan. – Miután az öregem kis híján agyonverte, amiért veled kavart. Valamelyik seggfej tanár a Tommenből felhívta, és elmondta, hogy rajtakapta Shannont, ahogy veled smárol az öltözőben, szóval baszd meg te, Johnny Kavanagh! Ha én hibás vagyok ezért, akkor te is!

A hívás megszakadt, és csak ültem ott zsibbadtan. Millió különböző érzés árasztotta el a testemet, és üres tekintettel bámultam az elnémult telefont a kezemben.

Hallottam, hogy a szüleim hadarva beszélnek egymással, de nem tudtam kivenni, hogy miről. Pár másodperccel később apám beült a volán mögé, és beindította a motort.

– Én mondtam – közöltem a tarkójára szegezve a tekintetemet, amint az autó csikorgó kerekekkel megindult a felhajtón. – Nem szoktam hazudni.

7. FEJEZET

Ma nem

SHANNON

A NAP HÁTRALÉVŐ RÉSZÉT ÉPPHOGY KORDÁBAN TARTOTT pánikban töltöttem. A fejfájás, amely azóta gyötört, hogy kinyitottam a szemem, még jobban felerősödött, és csak rontott rajta az egymás után érkező kérdések áradata. Először a rendőrség kérdezett ki, aztán Patricia, a szociális munkás, aki el akarta hitetni velem, hogy a barátom. Na persze, tényleg a barátom. Pontosan tudtam, mivel járna a barátsága. Ennyire nem voltam naiv.

Darren egész végig bent maradt a kórteremben, míg a rendőrség nálam volt, néma őrszemként figyelt, nehogy valami rosszat mondjak, amivel mindent elszúrhatnék. Nem ez volt az első alkalom, hogy ebbe a helyzetbe kerültem, amikor szembe kellett néznem a hatalom fenyegetésével, miközben egy rokonom a közelben ólálkodott, nehogy megfeledkezzem a szerepemről. Rendszerint ez az illető az apám vagy az anyám volt, ők ácsorogtak ott, hogy véletlenül se szóljam el magam. Ma ez Darren volt.

Feleslegesen aggódott. Pontosan tudtam, mi a szerepem. Tökélyre fejlesztettem az évek során. Azt mondtam, amit kellett, eltitkoltam a rossz dolgokat, és hallgattam, amikor a beugratós kérdéseket tették fel – amikről tudtam, hogy csapdák.

A kórteremben egész nap ki-be járkáltak az orvosok és ápolók, szurkáltak, rángattak, kérdésekkel bombáztak, amikre nem is vártak választ. Csüggedten tettem, amit kellett, hogy anyám ne kerüljön bajba, és csak annyit szerettem volna, hogy békén hagyjanak. Amikor végre befejezték a vallatást, és a nővérek is lemondtak arról, hogy faggassanak, rosszabbul éreztem magam, mint egész addigi életemben bármikor.

Végig egyetlen dolog lebegett a szemem előtt, és egyvalamire tudtam gondolni: reméltem, hogy Tadhg, Ollie és Sean megtalálták a húsvéti csokitojásokat a táskámban húsvétvasárnap. Tudtam, hogy másképp nem kapnak semmit. Apa már a hónap elején elköltötte a családi pótlékot. Kizárt, hogy tettek félre pénzt húsvéti tojásokra.

Joey aznap este nem jött vissza, hogy meglátogasson, de anyu igen. A szívem elszorult, amikor megláttam. Mert tudtam, hogy mi következik.

– Szia, Shannon. – Könnyes szemmel és foltosra vörösödött arccal lépett oda az ágyamhoz, a karjába zárt, és úgy kapaszkodott belém, mintha legalábbis fontos lennék számára. Tudtam, hogy bizonyos értelemben az vagyok, mert fontos volt, hogy hallgassak. Azért ölelgetett, mert félt, hogy mit tennék. Feleslegesen aggódott. Nem az ő életét tenné tönkre, ha a gyermekvédelem közbelép. Hanem a miénket.

Amikor nem reagáltam és nem viszonoztam az ölelést, anyu elengedett, és leült arra a székre, amelyen Darren is ült órákkal ezelőtt.

– Hogy érzed magad?

Erre nem voltam hajlandó válaszolni, csak feküdtem ott mereven, mozdulatlanul, a tekintetem végigsiklott a beesett arcán halványodó véraláfutáson. Miért teszed ezt magaddal?, kérdeztem volna legszívesebben. Miért hagyod, hogy így bánjon veled?

– Beszéltem az orvosaiddal – kezdte anyu remegő hangon, miközben a túlságosan is bő esőkabátjának az ujját birizgálta. – Azt mondták, holnapután hazaengednek, vagy talán már holnap, ha a leleteid jók lesznek.

– Haza? – kérdeztem üres tekintettel bámulva rá. – Vagy egy otthonba?

– Haza, Shannon. – Anyu reszketve fújta ki a levegőt, és bólintott. – Hazajössz. – Könnyek szöktek a szemébe beszéd közben. – Annyira sajnálom, kislányom. Ezt az egészet.

A tekintetem az ujjaimra kaptam. Mégis mit vár, mit mondjak erre? Azt, hogy minden rendben, és megbocsátok neki? Az életünkkel semmi sincs rendben.

– És apa? – vettem erőt magamon, hogy feltegyem a kérdést, de a szememet le sem vettem rövidre vágott körmeimről. – Most mi lesz?

– Apád nem jön vissza.

Hazugság.

– Aha – morogtam az orrom alatt. – Na persze.

– Pedig igaz – bizonygatta anyu érzelmektől rekedten. – Bementem a bíróságra. Ideiglenes távoltartási végzés van ellene, ami nem engedi, hogy kapcsolatba lépjen velünk. És… három hét múlva megyek vissza a bíróságra. A jogi képviselőm megnyugtatott, hogy nem lesz gond a végleges végzéssel.

Még több hazugság.

– Aztán majd úgy döntesz, hogy mégsem kell a végleges végzés – vágtam a fejéhez, belül üresnek érezve magamat. – Aztán majd úgy döntesz, hogy ezt az egészet inkább a szőnyeg alá söpröd… mint mindig.

– Most komolyan gondolom – mondta rekedten, és megbicsaklott a hangja. – Nem fogom visszafogadni. Nem. Istenem, nézd meg, mit művelt veled…

– Mit művelt velem? – kérdeztem felháborodva. – Mit művelt velem ez alkalommal, anyu. – Visszapislogtam az árulkodó könnyeket, amelyek elhomályosították a látásomat. – Mit művelt velem ez alkalommal!

– Kicsim, annyira sajnálom.

Nem válaszoltam.

– Mostantól minden másképp lesz. – A hangja épp olyan erőtlen volt, mint ő maga. Gyenge és megtört és megbízhatatlan. – Darren hazajött, és segít nekünk talpra állni. Megígérem, hogy minden jobb lesz.

Megráztam a fejem, bosszantottak a szavai.

– Leszarom a te drágalátos Darrenedet – mordultam fel, és utáltam magamat azért, hogy sírok előtte. – Nekem ő semmit sem jelent.

– A harag beszél belőled – lehelte anyu. – Nem te.

– A harag beszél belőlem? – A könnyeimmel küszködve, haragosan néztem rá. – Te meg melyik bolygón élsz, anyu? Nem ismerem Darrent. Semmi közöm hozzá, és nem is akarom megismerni.

– Shannon… – szipogott anyu. – Ez nem fair.

– Nem fair? Egyáltalán beszéltél Joey-val? – kérdeztem reszelős hangon. Anyu világa mindig is Darren körül forgott. Darren így, Darren úgy. Joey-t mindig kihagyta. Apánk foglalkozott megszállottan Joey-val, de persze csak miután Darren elment. Joey-t egyszerűen belökték egy szerepbe, bár senki sem akarta, hogy ezt játssza, főleg Joey nem. – Meg sem kérdezted, ugye? – folytattam. – Simán kihagytad ebből. Fogtad magad, és döntöttél az életünkről Darrennel, akiről az utóbbi jó öt évben egyikünk sem hallott, és egyszer sem jutott az eszedbe megkérdezni, hogy mit gondol az a fiad, aki ténylegesen odatette magát, és felnevelt minket! – Nagyot csuklottam, megtöröltem az orromat a kézfejemmel, és csak azért is folytattam. – Lehet, hogy most én fekszem a kórházi ágyban, anyu, de Joey az, akit apával tönkretettetek.

– Nem áll szóba velem – szipogott. – Napok óta haza sem jött.

– Vajon miért? – Csak ennyit feleltem.

– Nem tudom, mit csináljak – mondta fojtottan. – Mégis hogyan hozzam helyre, ha szóba sem áll velem?

– Nem tudod helyrehozni, anyu – feleltem remegve. – Tudod, ez olyan, mint az a versike Humpty Dumptyról. Semmivel sem lehet már összeilleszteni. Apu lelökte a falról, te pedig elveszítetted a darabkákat, amikből újra össze lehetne rakni.

– Istenem. – A kezébe temette az arcát, és felzokogott. – Annyira sajnálom.

– Ma látnod kellett volna – mondtam, de felszisszentem, amikor éles fájdalom hasított belém. – Teljesen össze volt törve.

– Shannon… – sírdogált anyu. Gyenge, gyenge, kurvára gyenge. – Csak adj esélyt, hogy helyrehozzam, kicsim, kérlek. – Úgysem tudod. Ezt sosem hozod helyre. – Tudom, hogy helyre tudom hozni az életünket.

– Látod? Csak beszélsz, mondod, amit ilyenkor kell, de ezek csak szavak. – A fejemet csóválva anyára emeltem a tekintetemet. – Te csak a szavakhoz értesz – tettem hozzá keserűen. – Ezek ugyanazok a szavak, amiket már milliószor hallottam, ugyanazok az üres ígéretek, amiket újra meg újra megszegtél.

– Szóval mit mondasz? – sírt fel, egy gyűrött papír zsebkendővel nyomogatva az arcát. – Már nem akarsz velem lenni?

– Azt mondom, megteszem, amit kell… Ollie, Tadhg és Sean kedvéért – feleltem fojtottan, az érzéseimben fuldokolva. – Hogy biztonságban legyenek, és ne kerüljenek otthonba, esélyt adok Darren ötletének. És remélem, hogy igazad van, anyu. Nagyon remélem, hogy ez alkalommal igazat mondasz, de a fiúk érdekében remélem, nem magam miatt. Imádkozom, hogy tényleg megváltozz a kedvükért, és olyan anya legyél, akit megérdemelnek, de túl késő, hogy kettőnkön segíts.

– Azt sem tudom, mit mondjak – zokogta. – Annyira sajnálom, Shannon. Értem, hogy ezt nem tudom helyrehozni, de… istenem, csak már azt sem tudom, mit tegyek.

– Tudom, hogy nem vagy rossz ember, anyu – suttogtam, visszarántva áruló kezemet, amely magától megindult, hogy megvigasztalja anyát. – És tudom, hogy apa téged is bántott, olyan szinten, hogy ezt fel sem tudom fogni, és sajnálom, hogy ez történt veled. Tudom, hogy féltél, és annyira sajnálom, hogy ennyi éven át rettegésben kellett élned… – Haragudva magamra dühösen letöröltem a könnyeimet, és lassan kifújtam a levegőt, mielőtt folytattam volna: – De ez nem jelenti azt, hogy felmentést kapsz tőlünk.

Nagyot szipogtam, és a kézfejemmel megtöröltem az orromat.

– Ettől nem lesz jobb, mert tudtad, hogy apa mit csinál, láttad, és semmit sem tettél. Csak magunkra hagytál minket, anyu. Ott voltál, de közben mégsem. Joey-nak igaza volt, amikor azt mondta, kísértet vagy. És nem tudom, talán így próbáltad túlélni, így bírtál ki minden egyes napot egy darabban, de neked több hatalmad volt, mint nekünk. Te voltál a felnőtt. Te voltál az anyánk. És te csak… – Gyámoltalanul vonogattam a vállam. – Magunkra hagytál minket.

– Mit gondolsz, egyszer majd meg tudsz bocsátani? – suttogta magányos, könnyáztatta kék szemét rám emelve. – Szerinted egyszer sikerül?

– Talán… – vontam meg megint a vállam. – De azt tudom, hogy ma nem tudok megbocsátani neked.

8. FEJEZET

Buldózer

JOHNNY

AZT SZERETNÉM KÉRNI, HOGY NE VESZÍTSD EL A FEJED! – mondta apu a karomat fogva, ahogy a Cork Egyetemi Kórház folyosóján lépdeltünk az 1A kórterem felé. – Semmi kifakadás – tette hozzá halkan. – És az isten szerelmére, ne vádaskodj!

– Minek vádaskodnék? – mordultam fel, és bicegve tartottam vele a lépést a mankómra támaszkodva. – Mindketten tudjuk, mi történt Shannonnal. – Pont az, amit mondtam. Amit mindenkinek mondtam. – Jesszus, az a szemétláda kórházba juttatta, apu!

– Johnny… – Apu a nyüzsgő folyosó közepén visszahúzott, hogy álljak meg, aztán összecsippentette az orrnyergét, majd felém fordult. – Zaklatott vagy. Megértem. Érthető. Elnézést, hogy kételkedtem benned, jó? Igazad volt, én pedig tévedtem, de ez… – körbemutatott, majd oda, ahol megálltunk – …ez érzékeny helyzet, amivel nulla tapasztalatod van. Itt családon belüli erőszak történt, Johnathon. A rendőrség és a gyermekvédelem látóterébe kerül. Érted? Nyomozás lesz, amibe nem avatkozhatsz bele. Felfokozottak lesznek az érzelmek, és az utolsó, amire szükséged van, az, hogy kivont lándzsával megindulj. Talán jónak és igazságosnak érzed, de hosszú távon nem segítene Shannonon. Szóval ha látni szeretnéd, akkor erősen javaslom, hogy tartsd meg magadnak a véleményedet és az érzéseidet, és hagyd, hogy én beszéljek.

Elképedve meredtem apára.

– Látni fogom, nincs itt semmi „ha”. – Apa úgy nézett rám, mint aki legszívesebben azt mondaná, aligha. – Igenis látni fogom, apu – ismételtem dühösen.

– Akkor ne veszítsd el a fejed, és főleg ne viselkedj buldózerként! – felelte, majd elengedte a karomat, és elindult előttem.

Dühösen nézve a tarkóját, megigazítottam a mankómat, és igyekeztem utolérni.

– Nem is szoktam buldózerként viselkedni.

Befordultam a folyosón, követve apám sziluettjét, de eltűnt egy újabb kétszárnyú ajtó mögött.

A faszomba már ezzel a rohadt mankóval!

Apu egyértelműen szándékosan sietett előre. Előttem akart odaérni, hogy felmérje a helyzetet azon a hűvös, érzéketlen, kimért módján, a forrófejű fia nélkül, aki a heveskedésével csak mindent elcseszne.

Amikor végre újra megpillantottam, ott állt a nővérpultnál a hosszú folyosó túlsó végében, ezért megszaporáztam a lépteimet, latba vetve a felsőtestem erejét, hogy előrébb lendítsem magam a fémmankón, menet közben belesve minden egyes ajtó ablakán. Épp elhaladtam balra a hatodik ajtó mellett, amikor a testem magától hirtelen megállt, és a szívembe mintha tőr hasított volna.

Shannon lehunyt szemmel feküdt az ágyon, kezét az arca alá húzva. Az ajtó felé fordult, és amikor megpillantottam, önkéntelenül is megtorpantam, hogy kifújjam magam.

Millió és egy érzés kavargott bennem, ahogy a szemem végigvándorolt az arcát borító kék-zöld foltokon. Szinte felismerhetetlen volt a véraláfutásoktól. Szinte. De ezt az arcot bárhol felismerném.

Mélységes bűntudat söpört végig rajtam, és maga alá temetett. A szomorúság, amit az arcán láttam, valahányszor hazavittem abba a házba. A félelem a szemében, amikor először kopogtam be hozzájuk – és amikor másodszor, harmadszor is. Mindig is olyan félénk volt, olyan tartózkodó és készséges. Szinte mindenre engedélyt kért. Sehová sem engedték el. Egyszer említette is, hogy a szülei mindentől féltik. De ő mégis eljött velem.

– Meg tudsz menteni?

– Meg kell, hogy mentselek?

– Aha.

– Itt meg mi történt? Ezt hogy szerezted?

– Apu volt.

A jelek végig ott voltak, hónapokon át, csak épp buldózerként elsüvítettem mellettük. A szemem nyitva volt, de rossz irányba néztem. Nem hallottam meg, amit mond. Nem volt nyitva a fülem. Nem figyeltem eléggé. Nem fogtam fel, a célzások nem jutottak el a tudatomig, nem hallottam a segélykiáltásokat, de most hallottam, és mindent láttam.

És most? Azért feküdt ezen a kórházi ágyon, mert megcsókoltam. Mert ájulásig csókoltam, és bajba sodortam magunkat. Ezt mondta Joey. Az apjuk azért tette ezt, mert Shannon smárolt velem.

A gondolataim Joey felé kanyarodtak. Valahányszor találkoztam Shannon bátyjával, mindig friss zúzódás volt az arcán. De sosem tulajdonítottam ennek jelentőséget. A hurlingnek tudtam be, és félresöpörtem a kérdést. Hiszen az idő nagy részében nekem is volt valamilyen sérülésem. De ez? Apámnak igaza volt. Ezt sosem tudnám megérteni.

A szívem vadul dobolt a mellkasomban, és a kezem magától mozdult. Kinyúltam, és benyitottam a kórterembe. Lopva apám felé lestem, aki még mindig a nővérpultnál állt, és beszélt valakivel, aki feltételezésem szerint a főnővér lehetett. Belöktem az ajtót, és beléptem rajta.

9. FEJEZET

Ne hagyj cserben!

SHANNON

NYUGTALAN ÁLMOMBÓL HANGOS, FÉMES KOPOGÁS ZAJA VERT fel. Azután székláb nyikordult meg a kövezeten. Pár bizonytalan másodpercig azt sem tudtam, hol vagyok. Félig-meddig azt hittem, megint ott vagyok a konyhában, szóval továbbra is összeszorítottam a szemem, és vártam az ütést. De csak
egy kéz fogta meg az enyémet. Felpillantottam, és azon kaptam magam, hogy egy fájdalmasan ismerős kék szempárba nézek.

– Szia, Shannon.

Ez a valóság? Vagy csak képzelődöm?

A szívem vad, kusza dobogása és a kezemre simuló ujjak forrósága meggyőzött arról, hogy nagyon is ébren vagyok. Döbbenten néztem le a kezemre, oda, ahonnan csövek lógtak ki, és most két kéz fogta szorosan, aztán megint felnéztem rá.

– Szia, Johnny.

– Mikor cseréltünk hirtelen helyet? – viccelődött Johnny.
A hangja könnyed volt, de a tekintete sötét és viharos. – Le akarod nyúlni tőlem a rivaldafényt, Shannon, mint a folyó?

Halványan elmosolyodtam.

– Gondoltam, nekem is jólesne egy kis gyógyszeres kábulat.

– Kerüld ezeket a szereket! Megzavarják a fejedet. – Szomorúan rám mosolygott, majd körbenézett. – Szóval egyedül vagy itt? – Mély árkok jelentek meg az arcán. – Magányosan?

Megráztam a fejem.

– Anyu is itt van valahol. Talán kiment cigizni.

Johnny előrehajolt, és már nyitotta volna a száját, hogy mondjon valamit, de végül tovább hallgatott. Kifújta a levegőt, az ajkát harapdálta, és megkérdezte:

– Mikor engednek ki innen?

– Talán holnap – feleltem halvány mosollyal. – Vagy holnapután.

Mereven biccentett, és tudtam, hogy mondana még valamit, de visszafogja magát.

– Elvileg nem kellene itt lennem – vallotta be ekkor, és megint a szemembe nézett. – Legalábbis azt hiszem.

– Örülök, hogy itt vagy – suttogtam. Az, hogy meglátogatott, hogy hallhattam a hangját és láthattam az arcát, valamit mélyen legbelül eldöntött bennem. Valami a helyére került. Megkönnyebbüléshez hasonló érzés bizsergett végig a bőrömön, és mélységes nyugalmat hagyott maga után. Mintha hazaérkeztem volna. Tudtam, hogy ez furán hangzik. Sőt, őrülten. Egyenesen eszelősen, de akkor is ezt éreztem. Igazi volt, nyers, és rávett, hogy közelebb menjek, közelebb legyek, megtartsam Johnnyt. Ebben a pillanatban mintha valami egyensúlyba került volna mélyen a testemben, és ezzel egy időben a szívemet nyomó teher, a vállamra nehezedő nyomás egyszer csak eltűnt.

– Én is – mondta komoran.

– Te mikor mentél haza? – kérdeztem rekedten, kibillenve az egyensúlyomból.

– Ma délután. – Felemelte a kezemet, és megpuszilta az öklömet. – Egy örökkévalóságig tartott, hogy visszajussak hozzád.

A szavaira egész testemet borzongás járta át.

– Örülök, hogy visszajöttél. – Tudtam, hogy ezzel annak teszem ki magam, hogy összetörik a szívem, nem beszélve arról, hogy mekkora fájdalmat okozna azzal, ha megint elutasítana, de muszáj volt kimondanom. – Nagyon hiányoztál, Johnny.

– Jesszusom, Shannon, azt sem tudom, mit… – Johnny nagyot sóhajtott, majd az ajkához emelte a kezemet. – Jól van – suttogta, és csókot lehelt a kézfejemre, a csövek ellenére is. Mély levegőt véve az arcára húzta a kezemet, és belehajolt a tenyerembe. – Minden rendben lesz, ugye?

Bólintottam, a tenyerem az arcára simult, és azt suttogtam:

– És te jól vagy?

– Ilyet ne is kérdezz… – Kék szeme olyan mély lyukat égetett a lelkembe, hogy azt éreztem, sosem fog behegedni. – Akkor ne, amikor te fekszel itt a kórházban.

– Bocsánat.

– Ne kérj bocsánatot. – Összeszorította a szemét, lehajtotta a fejét, de még mindig az arcához szorította a kezemet. – Nekem kellene bocsánatot kérnem. – Fájdalmasan felnyögött, majd átadta magát az érintésemnek, és az arcát a tenyeremhez dörgölte. – Csak azt szeretném, ha rendbe jönnél – tette hozzá rekedten. Lehunyt szemének pillái olyan sűrűek volt, hogy alig láttam a mögöttük megbúvó kékséget. – Tudom, hogy tiszta hülye voltam, miután magamhoz tértem a műtét után, és sajnálom. Kurvára sajnálom, hogy ellöktelek. Csak feszengtem, és szégyelltem magam… és rettegtem attól, hogy elijesztelek, de nem kellett volna hagynom, hogy elmenj. Jobban kellett volna kezelnem a helyzetet. Megkérhettelek volna, hogy maradj velem. – A fejét elfordítva csókot nyomott a tenyerembe, és azt suttogta: – Azt akartam, hogy velem maradj.

A szívem nagyot dobbant.

– Tényleg?

– Mindig azt akarom, hogy velem maradj, Shannon – válaszolta láthatóan feldúltan. – És ha vállaltam volna az érzéseimet, és megkérlek, hogy maradj, megakadályozhattam volna, hogy ez megtörténjen…

– Nem, nem tudtad volna megakadályozni – vágtam a szavába remegve. – Előbb vagy utóbb haza kellett volna mennem. Ha még egy-két napot maradok, az csak milliószor rosszabbá tette volna a dolgokat.

– Rosszabbá? – ismételte megfeszülő állal. – Shannon, nézd meg, hol vagy. Hogyan lehetne még rosszabb?

– A dolgok mindig lehetnek rosszabbak, Johnny – suttogtam.

– Szóval, ő tette ezt veled? – szegezte nekem a kérdést. – Az apád?

Már nyitottam a számat, hogy válaszoljak, de Johnny megelőzött.

– Mielőtt bármit is mondanál, szeretném, ha tudnád, hogy Joey felhívott, és mindent elmondott, amit tudnom kell – közölte a szemembe nézve. – Nem mintha szükséges lett volna. Magamtól is rájöttem. – Megszorította a kezemet. – Elég sokszor jöttél a suliba kék-zöld foltokkal, sérülésekkel… – A hangja elhalt, és én csak néztem, ahogy egy ér kidülled a nyakán, és vadul lüktet. – Olyan sokszor hazudtál nekem. Miért? Hogy őt védd?

– Nem akarok róla beszélni – suttogtam, visszatérve a megszokott tereléshez, amit kicsi korom óta megtanultam.

– Nem, nem, ezt nem csináljuk – nézett rám Johnny szigorúan, nem hagyva egérutat. – Nem fogsz kizárni, Shannon. Még egyszer nem teszed ezt velem, mert most nem fogok elmenni. Hallod? Itt vagyok, benne vagyok, fontos vagy, és kurvára nem megyek sehová.

Csak úgy zúgott a fejem, alig tudtam felfogni mindazt, amit mondott. Úgy értette, hogy…? Tényleg…? Azt akarja…?

– Fontos vagyok?

Gyötrelmes nyögés szakadt fel a torkából.

– Igen, fontos vagy. – Közelebb hajolt. – Annyira rohadtul fontos, hogy alig kapok levegőt.

A lélegzetem is elakadt.

– Mit szeretnél tudni?

– Mi lenne, ha azzal kezdenéd, hogy elmondod, mi bajod van – javasolta rám szegezve kék szemét. – Mi sérült meg?

– Van pár vágás és zúzódás – vallottam be. – És összeomlott a tüdőm.

– Jesszusom! – A szívem a torkomban dobogott, és úgy néztem, ahogy Johnny arcából kiszökött a vér, aztán rögtön rákvörös lett. – Bassza meg!

Johnny elengedte a kezemet, hátradőlt a széken, a tenyere élét a homlokához nyomta, távolságot hozva létre a testünk és az indulatai között. Egy szót sem szólt. Csak ült ott hosszú másodpercekig, mélyeket lélegezve, feszülten, láthatóan az érzelmeivel viaskodva.

Sötét haja ezerfelé állt, és többnapos borosta borította az állát. Nem meglepő módon jól állt neki ez a zilált külső. Laza szürke melegítőnadrágot viselt tengerészkék kapucnis pulóverrel. Még mindig ott volt bal csuklóján a kórházi karszalag, mint akkor, amikor utoljára láttam, és a lábánál egy pár fémmankó hevert.

– El kellett volna mondanod az igazat – szólalt meg végül. – Hogy mi történt veled. – Az arcát takaró kezét leengedve előrehajolt, és újra megfogta a kezemet.