Copyright © Borsa Brown, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-6831-74-5

Keresd a szerző novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020 • A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021 • Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Párban Nápolyban, 2022 • Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022 • Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Misszió, 2023

Író leszel, 2024

Maffia-trilógia 1–3. – javított, bővített kiadás, 2024

Szenvedély Sevillában, 2024

Spanyol tűz-sorozat 1–3., 2024–2025

Az Arab-sorozat 0–7., 2015–2025

„Jiri ’n celu ognunu vó;
l’armu cc’é, li forzi no.”{1}

1. FEJEZET

UMBERTO SAPHO

Santo ront be az irodámba, konkrétan a frászt hozza rám.

Annyira, hogy kirántom a fiókot, ahol egy fegyver lapul.

Amikor felfogom, hogy az emberem az, magamban elmormolok egy imát.

Uram! Egyszer még szitává lövöm őt véletlenül.

Könyörgök, tanítsd már meg kopogni!

– Kitört az Etna! – ordítja.

Ennyit mond, és nem többet. Ezután tágra nyílt szemmel mered rám, levegőért kapkod, mintha edzésről jött volna.

Azt hiszem, Santo az egyetlen olyan ember, aki kortalan. Amikor apámat szolgálta, akkor is ugyanígy nézett ki. Azt is ki lehet jelenteni róla, hogy ötvenéves, meg azt is, hogy hetven.

Egyébként meg mi van?

– Hogy mondod?

– Kitört az Etna!

Most komolyan azt hiszi, hogy nem értettem kristálytisztán a szavait?

– Mi az, hogy kitört? Úgy érted, pöfékel?

– Nem! Úgy értem, hogy kitört!

– Mármint erősebben füstöl és kiadtak egy riasztást?

– Baszd meg, Umberto! Kitört! Mit nem értesz ezen? Lávát lövell ki, ezért megkezdték a közelben lakók evakuálását.

Elvágom a torkát, ha szívat.

– Ezt valami tréfának szántad?

– Úgy nézek ki?

Nem. Főképp, mert ő nem arról híres, hogy viccet csinál a tragédiából.

Előbb csinál a viccből tragédiát.

Sokkhatás alatt állok, mégis olyan barom kérdések jutnak eszembe, hogy mikor is láttam én Santót nevetni. Viccelődni?

Láttam valaha?

Persze szokott somolyogni, vagy velünk mulatni, de azt hiszem, az életének nincsenek igazán önfeledt percei. Már apám mellett sem voltak. Ettől függetlenül nem állítom, hogy boldogtalan, nagyon is tudja élvezni az életet. Olyan személyiség ő, aki így érzi kereknek a saját létét. Ízig-vérig passzol a Cosa Nostra szabályrendszerébe. A legjobb döntésem volt őt megtartani, noha sokszor felkúrja az agyamat.

– De nem törhetett ki… – nyögöm bizonytalanul.

– Miért? Megtiltottad neki? – szól közbe Massimo.

Vele is előrébb vagyok.

Miért van az, hogy a hidegvére már szinte jeges, és ettől nekem mindig kétszáz a vérnyomásom?

– Mert nem törhetett ki, a picsába is! – rivallok rá. – Én vagyok a tulaj! Az enyém! Csak tudnék róla!

Massimo nem mond semmit, csak átemeli a szemét az emberemre, jelezve, ezt inkább vele vitassam meg.

Santo eloszlat minden kételyt.

– Én próbáltalak hívni… De nem értelek el.

Az asztalhoz megyek, felemelem a telefont, majd a képernyőre nyomok. Semmi. Még egyszer és még egyszer, míg rá nem jövök, hogy lemerült.

Faszom az iPhone-ba!

– Lemerült? – kérdezi Massimo.

– Le! Ez a nyomorult egy napot nem bír ki, pedig nonstop töltöm.

– Nem kéne folyton csetelni meg dumcsikázni! – céloz arra, hogy sokat lógok a mobilomon.

– Jól van, apu, befogod?

Elvigyorodik, élvezi, ha oszthatja az észt. Santónak mondom tovább:

– Adj egy töltőt!

Ő forog egy ideig, mint kurva a lavórban, majd kihúzza az íróasztal fiókját, ahonnan előránt egy töltőt. Átadom neki a készülékemet, ő pedig felteszi a töltőre. A köröket rovom a szobában, közben fél szemmel látom, hogy Massimo a telefonját vizslatja. Az arckifejezéséből ítélve nincs itt semmi tréfa.

Na jól van, te foskupac, ennyi időd volt észhez térni.

Felkapom a telefont, és próbálom bekapcsolni.

Elég nehezen sikerül.

– Lőjetek fejbe, ha még egyszer iPhone-t veszek!

Massimo halkan fűzi hozzá:

– Évek óta ezt mondogatod. De egyszer lehet, hogy valaki eleget tesz a kérésednek.

Rásandítok, a tekintete komoly. Nyilván nem arra céloz, hogy a mobilom miatt ér majd atrocitás, hanem arra, hogy veszélyesen élek. És ha most valaki azt hinné, hogy a szervezetre gondol, az is téved.

Nő.

Egy nő az oka.

Egy nő az oka annak, hogy folyamatosan életveszélyben vagyok.

Amikor meglátom a nem fogadott hívások számát, lever a víz.

A jó életbe.

Na ez akkor tényleg nem piskóta.

– Hányan kerestek? – kérdezi Massimo.

– Sokan. A vulkáni cégtől is…

Azt sem tudom, kivel kezdjem a visszahívásokat, próbálom rangsorolni a dolgokat, miközben pörgetem a listát a nem fogadott hívásokról.

Santo toporgása nagyon idegesít, ezért ráförmedek:

– Mit állsz itt? Legalább a tévét kapcsold be!

Nem akarom hallani, de mégis eljut hozzám, ahogy Massimo viccesen megjegyzi az alkalmazottamnak:

– Az új beosztásod: távirányító.

Santo meg olyan hülye, hogy partner ebben a poénkodásban, és felhorkantva válaszol Massimónak:

– Most mondd meg! Mit szólsz? Én vagyok a hírhozó, a telefontöltő meg a távirányító is. Meg azt rebesgetik, hogy a testőr és a piccioto is.

Erre Massimo is felnevet.

Bepöccenek a viselkedésüktől.

– Remek. Ha a hír igaz, akkor épp most megy csődbe az egyik vállalkozásom, de ti csak szórakozzatok kedvetekre!

Elkomolyodnak, Massimo bocsánatkérőn emeli fel a kezét.

Nem nehéz olyan csatornát találni, ahol az Etna a téma, mert kábé mindenhol erről tudósítanak.

Konkrétan még pár nemzetközi tévéállomás is előbb tudott a helyzetről, mint én.

Mi miatt?

A nyomorék Apple miatt!

– Nem tudom, miért vagy meglepve – lép mellém Massimo. – Az utóbbi hetekben bőségesen jelét adta annak, hogy morcos.

A vulkánra céloz, amit mereven bámulok a képernyőn.

Igaza van. Csak… Hú… Nem is tudom… Számomra az Etna nem holmi természeti dolog. És nyilván nem is csak üzlet. Olyan, mintha élő ember lenne. Olyan ember, aki az én családomhoz tartozik, ebből kifolyólag pedig hűséget esküdtünk egymásnak. Néha összekapunk, eligazítjuk a másikat, de az árulás, mint olyan, nem történhet meg.

Ám ha most nemcsak pöfékel, hanem ki is tört, akkor bizony elárult.

Drága Etnám! Ezt érdemlem?

– Nem vagyok meglepve. Vagyis nem úgy.

Nem magyarázom tovább, úgysem értené. Massimóval legalább annyira különbözünk, mint hasonlítunk. Ma azért jött át hozzánk, hogy végre csak úgy lazítsunk, mert mostanában kevés időnk jutott a barátságunkra. Sokszor töltjük együtt a napjainkat, de folyton a munka a téma.

Erre tessék.

Az Etna keresztbe tesz nekünk.

Pontosabban nekem.

Kikapom a távirányítót Santo kezéből, és felhangosítom az adást.

Bár az Etnáról kijelenthetjük, hogy békés, ma reggel mégis hatalmas riadalmat okozott. Mint az ismeretes, az elmúlt napokban már akadtak aggasztó jelek, ám ez nem szokatlan a mi földi óriásunktól.

Massimo rám néz, azt hiszem, sejti, mire gondolok.

A földi óriásunktól?

Ez az én földi óriásom!

Én üzemeltetem turistalátványosságként, én tartom rendben, én fejlesztem. Persze, tudom, ez nem azt jelenti, hogy kisajátíthatom, de így érzek, a fenébe is.

A vulkanológusok már számtalanszor figyelmeztettek bennünket, hogy bár nincsenek látványos kitörések, ne dőljünk hátra és ne higgyük azt, hogy az Etna teljesen kihunyt. Különösen aggasztó azon falvak sorsa, amelyek a közelben fekszenek. Mint tudjuk, sajnos a város vezetése nem volt elég következetes, ölbe tett kézzel nézte, ahogy egyre közelebb és közelebb épülnek a lakóövezetek e nagyon is félelmetes helyhez. Ilyen az, amikor az ember nem tiszteli a természetet. Amikor az ember fittyet hány a figyelmeztető jelekre, mert azt hiszi, nincs nála hatalmasabb.

– Jól van, babám, nehogy filozofálni kezdj már! – csattanok fel, mert idegesít, hogy a riporter csaj a semmiről dumál, ahelyett, hogy a lényegről beszélne. – A helyzetet mondd!

De talán ez már elég egyértelmű figyelmeztetés… Talán ezt majd komolyan vesszük!

Nem hiszem el!

A szakemberektől megtudtuk, hogy a magma fölfelé törekvését érzékelni lehetett. Egyértelmű jelei voltak a közelgő kitörésnek, amiről a híreket ők továbbították is.

Aztán kinek? Mert nekem nem, az száz!

Santóra sandítok, de ő le sem veszi a szemét a képernyőről.

A füstölgést vagy a hamut az itt élők szinte megszokták. Ám a láva, az még az igazán sokat tapasztaltak körében is riadalmat keltett.

Behunyom a szemem, azon gondolkodom, csatornát váltsak-e. Amikor évekre visszamenőleg kezdi sorolni az Etna kitöréseit, vészjósló megnyilvánulásait, még dühösebbé válok.

Ebből elég!

Kinyomom a tévét, mire Massimo és az emberem is rám néz. A töltőn lévő telefonomhoz megyek, a cégemet hívom, az ottaniaknak napi kapcsolatuk van a vulkanológusokkal. Az első kicsöngés után felveszik.

– Umberto! Már ezerszer kerestünk…

– Mi ez a cirkusz?

– Rohadt nagy gáz van! Ez most nem vicc!

– Igen, láttam a felvételeket.

– Elkezdték a kitelepítéseket és teljesen lezárták a környéket.

Voltaképpen ez nem lep meg. Mármint a lezárás és a turizmus szüneteltetése. A kitelepítés azonban nem túl gyakori. Persze ilyenkor rendszerint osztok-szorzok, tudom, hogy millióktól esem el az óvintézkedések miatt, de benne van a pakliban, ha az ember egy tűzhányóval bizniszel.

– Veszélyben van valaki?

– Ne is mondd! Megőrültek az emberek. A sok túravezető engedély nélkül viszi a bátrabbakat a lávafolyam közelébe. Nem normálisak, Umberto! Nem normálisak! Ráadásul elég közel tartózkodott egy csoport a kitöréskor, és mivel most köveket is lövellt az Etna a magasba, necces volt a helyzet, hiszen azok bárkit eltalálhattak volna.

– Azonnal intézkedjetek! Senki nem mehet a közelébe! Az engedéllyel rendelkezők sem! Hogy a faszomba kerül oda turista?

– Mert ezek katasztrófaturisták…

– Leszarom! – vágok közbe. – Mindenki takarodjon onnan a picsába! – Már szinte ordítok dühömben. Hogy lehetnek az emberek ilyen felelőtlenek és sötétek? Aztán kit vesznek elő? Engem. – Ha bárkinek baja esik, utána még én is kinyírom, érted? Ha valaki meghal, kétszer fog meghalni, mert én is megölöm! Idióta barmok!

– Jól van, Umberto, nyugodj meg!

Persze, mert az csak úgy megy!

– Ha baj lesz, mindenkit kirúgok a picsába! Érted?

Megszeppenve, másodpercekig hallgat.

Azt hiszem, most már kellően komolyan vesz.

– Nem lesz baj. Kézben tartjuk a dolgot.

Ja! Turisták szambáznak egy kitörő vulkán tetején.

Mi lenne, ha nem tartanák kézben a dolgot?

– És ha legközelebb ilyen történik, azonnal közöljétek…

– Többször hívtunk… – vág most ő közbe.

– Oké! De az égre! Egy városban vagyunk! Ha nem értek el telefonon, akkor hátradőltök? A faszért nem küldtetek valakit hozzám? Egész Európa előbb tud erről a vulkánkitörésről, mint én, csak azért, mert le voltam merülve.

– Igazad van… – adja fel a mentegetőzést. – Csak olyan hirtelen történt minden, mérlegelnem kellett, hogy téged hajkurásszalak-e, vagy megoldjam a problémát.

– Ami azt illeti, előbb értelek én el téged, mint te engem, és a problémát sem oldottad meg!

– De, de, Umberto! Hidd el, sokkal nagyobb volt a fejetlenség!

Talán igaza van, de nem hagyom, hogy tereljen.

– Igaz, hogy a vulkanológusok már napok óta jelezték a bajt?

– Tudod, hogy mindig azt mondják, ki fog törni.

– Nem. Nem mondják mindig azt. És nem a kérdésre válaszolsz. Ki kommunikált velük ezzel kapcsolatban?

– Én – suttogja.

– És miért nem vetted komolyan? Vagy miért nem említetted nekem?

Sóhajok hangzanak a vonal túlsó feléről. Ha őszinte akarok lenni, akkor tudom a választ.

– Nézd, Umberto… Volt időszak, amikor mindenről tájékoztattalak. Akkor azt mondtad, hogy nem kell pánikolva hívnom téged csak azért, mert megkordul a kisasszony gyomra. – Kisasszony az Etna. – Olyan is volt, hogy a szakemberek adtak ki riasztást, mi bezártunk, aztán nem volt semmi. Hónapokig kaptam az ívet, amiért rengeteg euróval lettél szegényebb. Még olyat is mondtál, hogy az én töketlenségem károsított meg téged, mert nem igaz, hogy nem tudom eldönteni, mi a fölösleges pánikkeltés és mi a valós veszély. Tudom, nem szándékosan, de arra tanítottál, hogy olykor figyelmen kívül lehet hagyni a figyelmeztetéseket, mert ha mindegyikre ugrunk, jöhetnek olyan periódusok, amikor hónapokra lehúzzuk a rolót. Úgy éreztem, százak megélhetéséről döntök. Nem olyan egyszerű kijelenteni, hogy „oké, most hiszünk az előrejelzéseknek, és bezárunk, mindenki menjen haza, majd jöhetnek dolgozni, ha úgy ítélem meg”. Ha mindig ezt tenném, már szétszabdaltak volna a cég alkalmazottai, sőt te magad is.

Nyilván helyre tehetném őt, hiszen én vagyok a főnök, de egyrészről időpocsékolás lenne, másrészről meg kisfaszúság. Igaza van. Számtalanszor jegyeztem meg, hogy teszek a vulkanológusok károgására, úgysem lesz itt semmi egy kis füsteregetésen kívül.

– Mindegy… – felelem nyugodtan. – Tegyétek a dolgotokat!

Észhez térek a kezdeti sokkból, Santót elküldöm a dolgára, én meg magamhoz veszem a laptopomat, hogy elintézzem, amit el kell. Biztonsági cégeket rendelek az Etna közelébe, emellett a polgármesterrel is megvitatom, hogy miben tudok segíteni. A kitelepítésekhez pár teherautóra lenne szükségük a gyorsabb tempó érdekében, valamint hogy minél több értéket el tudjanak hozni a lakók. Nem teketóriázok, egy ismerős fuvaroscégtől kérek segítséget. Igent mondanak, pénzről szó sem esik, ettől függetlenül tudom, innentől jó időre a lekötelezettjük vagyok, noha semmi közük a Cosa Nostrához.

Ilyenek vagyunk, és kész.

Ha valaki szívességet tesz nekünk vagy azoknak, akik nekünk fontosak, mi nem felejtjük el.

Sokan tudják, hogy nem árt velünk jóban lenni, mert abból profitálhatnak.

Teszem azt, ha a közeljövőben lenne egy városi pályázat beszállítók számára, és ők indulnának, kérdés sem lenne, hogy elintézem, ők nyerjék. Ehhez egyebet nem is kéne tenniük, csak hogy felhívnak, és mellékesen megemlítik, mire nyújtottak be beadványt, és hogy mennyire jót tenne a vállalkozásuknak, ha megnyernék a tendert.

Nem kéne kérniük.

Olyan természetes lenne minden, mint hogy a nap felkel és nyugszik. Ráadásul így sosem marad nyoma megvesztegetésnek.

Intézek még az elszállásoló helyekre ágyneműket, pokrócokat, és azt is megtudom, hogy kiknek van kisgyerekük. Nekik próbálok biztonságos hotelt találni, hogy ne egy zsúfolt tornateremben, matracokon hajtsák álomra a fejüket.

Marhára remélem, hogy gyorsan lenyugszik a kis tüzes…

Amikor végzek, ledobom az asztalra a telefont. Ekkor veszem észre, hogy Massimo még mindig a fotelben ül, és a telefonján pötyög.

– Azt hittem, elmentél.

– Dehogy mentem. Elég volt rád nézni, rögtön tudtam, mit csinálsz. Besegítettem. Szóltam Palermóban az embereimnek, hogy küldjenek hidegélelem-csomagot.

Ha szükség lesz erre, ha nem, hálás vagyok neki.

Fogalmunk sincs, meddig tart majd ez a helyzet, talán lesz olyan család, amelyik elveszíti az otthonát. Bizonyára sokan meg tudják húzni magukat a rokonoknál, de nem mindenki ilyen szerencsés.

Felállok, Massimo is feltápászkodik. Hálám jeléül pont megpaskolnám őt, amikor kinyílik az ajtó és Nicole galoppozik be a szobába.

Mindig gyönyörűnek látom, már-már tökéletesnek, és egyre jobban idegesít, hogy ennek ellenére alig kívánom…

– Ciao, Nicole! – köszön gyorsan Massimo.

– Á, Massimo! Te itt vagy?

Végigvezeti a szemét a barátomon, a mai napig nem tudom megállapítani, hogy kit kedvel, és kit nem.

Egy talány a nő.

Megáll előttem, majd konokul mondja:

– Beszélnünk kell, Umberto!

– Most?

– Igen, most!

– Nem érek rá, kitört az Etna.

– Tudom. De gondolom, elintézted, amit kell, a testeddel meg csak nem próbálod feltartóztatni a lávafolyamot.

Nem vár választ, megfordul, és ahogy érkezett, úgy távozik.

Massimo rám néz, majd megdörzsöli a szemét.

– Nem akarlak elkeseríteni, de szerintem amit ma leművelt az Etna, az semmi lesz ahhoz képest, amit Nicole-tól kapsz…

2. FEJEZET

Nem arról van szó, hogy tartok Nicole-tól, de amikor vele vagyok egy légtérben, vagy akár csak telefonon beszélünk, a vérnyomásom a csúcsra szökik és a pulzusom sem tréfál. Nem holmi idegesség ez, vagy izgalom… Egyszerűen feszültté válok a közelében, még akkor is, ha kedves és semmi gond nincs közöttünk. A múltkor azon gondolkodtam, hogy van-e még ilyen ember az életemben.

Nincs.

– Nézd, Nicole… Nagyon szar napom van, ha valami hülyeséggel akarsz jönni, akkor inkább ne tedd!

A feleségem egészen különleges… Képes úgy tenni, mintha a másik meg sem szólalt volna. Bámulatos képessége van, hogyan vegyen semmibe közléseket. Tulajdonképpen nem ezzel húz fel, mert már megszoktam tőle.

– Gyereket akarok! – cövekel le előttem.

Viszont ezzel azért már kicsit felidegesít.

Gyereket?

Utoljára azon a bizonyos napon esett szó erről közöttünk. Konkrétan falhoz állított azzal, hogy tudja, az a viszony köztem és egy rendőrnő között, amit már az apja is megemlített neki, még mindig tart. Mi több, meg is zsarolt, hogy ha nem az lesz, amit ő akar, akkor szembeszáll velem. Nem is értettem… Sajnos nem vette figyelembe, hogy nem egy kis nyikhaj vagyok. Meglepődött, mert keményen beleálltam a vitába. Nem cáfoltam a Liával való kapcsolatomat, viszont két perc alatt felvázoltam neki a piramist, aminek a csúcsán állok. Bár akkor és ott nem, de hetekkel később kötöttünk egy alkut. Olyat, ami az ő részéről is lemondással járt, és az enyémről is. Türelmet kértem tőle. Kaptam is. Ő is belátta, hogy a családalapítás nem túl ideális abban a helyzetben. Cserébe arra kért, hogy többé ne találkozzam Liával. Rábólintottam.

Ő tartotta az ígéretét. Türelmes volt.

Én nem. Liával még mindig viszonyom van.

– Megegyeztünk valamiben – próbálok nyugodt lenni.

– Kötöttünk egy ideiglenes alkut.

– Ki mondta, hogy ideiglenes?

– Umberto! Az a kijelentés, hogy egy darabig nem vállalunk gyereket, magában rejti az „ideiglenes” fogalmát. – Kivár, de nem tudok mit mondani. – Vagy te nem úgy véled, hogy az „egy darabig” az „ideiglenesen” szinonimája?

Milyen bájosan tud ironizálni.

Kedvesen, félszeg mosollyal az arcán kommunikál, de nekem görcsbe áll tőle a gyomrom.

Kiismertem már.

Talán már ő is kiismert engem.

Az arca egész közel van az enyémhez, szinte a nyelvemen érzem az édes parfümjének esszenciáját.

– Vagy mit hittél? Életem végéig ölbe tett kézzel nézem majd a birodalmad építését, miközben magamat nem biztosítom be?

Massimónak igaza volt. Egy perce még csak az Etnára tudtam gondolni, most azonban már úgy vélem, nem is olyan nagy az a baj, amit a tűzhányóm okoz…

Persze hogy nem, hiszen a feleségemmel való konfliktus bőven túlszárnyalja.

– Nicole, ne csináld ezt!

– Nem kérek sokat, Umberto. – Elmosolyodik. – Csak élvezz belém. – A szeme lejjebb siklik a mellkasomra. – Szerencsére az menni szokott…

Nem vagyok fából, igen, hozzáérek, ha úgy alakulnak a dolgok.

Hogy erről mit tud Lia?

Semmit.

Pontosabban úgy vélem, mindent, csak megegyeztünk, hogy nem beszélünk a házasságomról.

– Ezt eddig is megtettem.

– De azóta abbahagytam a gyógyszert.

– Remek. Velem is egyeztethettél volna.

– Mert?

– Talán mert a férjed vagyok.

Elmélyül az arcán a mosoly.

– Na látod! Te is képben vagy azzal, hogy a férjem vagy. És a férjek mit szoktak tenni? – Nem válaszolok. – Elemezzem még?

– Ne!

– Fel vagyok készülve rá, hogy mindenfélét kitalálsz majd… Úgyhogy csak tájékoztatásul közlöm: vannak eszközeim.

Mi a szösz!

Csak hogy értse mindenki, ez az ő szájából konkrét fenyegetés.

Most én siklom végig a szememmel a testén.

– Igen, afelől nincs kétségem.

Kifogástalan, mint mindig. A hosszú, loknis barna haja a vállára omlik, a vastag ajkán pedig vöröslő rúzs ragyog. Tökéletes a teste… És hogy ez egy percre se kerülje el a figyelmemet, általában ceruzaszoknyában, tűsarkúban és szűk felsőben flangál még itthon is.

Két lábon járó ajzószer.

– Nem is vagy kíváncsi rájuk? – kérdezi, figyelmen kívül hagyva, hogy szemérmetlenül méregetem. – Mármint az eszközeimre. – Elmosolyodom, ő is azt teszi. – Vagy olyan egyszerűnek és ócskának tartasz, hogy azt hiszed, simán egy kis csábításról beszélek? Hogy majd szexi göncbe bújok, és azért szorítok, hogy megkívánj? – Mondjuk, igen. Pont valami ilyesmire számítanék „eszköz” címen. – Hát ilyennek ismertél meg?

– Amikor már majdnem biztos vagyok benne, hogy kiismertelek, te szétzúzod ezt a magabiztosságomat. Úgyhogy hallgatlak. Ki vele!

Nem fogok barkochbázni, egyáltalán nincs időm ilyesmikre, ezt jól tudhatná.

– Az egyik meggyőző, pontosabban mondva, téged jobb belátásra bíró eszközöm a bátyám.

A pillanat, amikor úgy érzem, hogy jeges vizet öntöttek az arcomba.

A bátyja?

Az egy kretén!

Egy lecsúszott senki!

Még az apjuk is kitagadta, és ilyen egy szicíliai családban bizony nem sokszor történik meg.

Ráadásul ezt az ütőkártyát nem először húzza elő, és tapasztalhatta már, hogy ezzel aztán igazán felkúrja az idegeimet.

– Ezt hogy érted?

– Ha nem leszel a partnerem a családalapításban, akkor elkezdem felépíteni a bátyámat.

– Felépíteni? Te megőrültél? Az egy drogos, kurvázó senki! Még az apád is…

– Az apám halott! – vág a szavamba.

El kell számolnom tízig.

Lassan.

Ha gyorsan számolok, felképelem.

– A testvéred egy roncs. Egy senki. Nem lehet felépíteni őt, mert építeni csak alapokra lehet. Neki nincs múltja, jelene, és ezért jövője sem. Nincs jelleme, nincs becsülete, semmije, de semmije nincs! Rómában fetreng az utca kövén, olykor belőve. Apád annak idején mindent elkövetett azért, hogy a családban tartsa, de ő is eljutott arra a pontra, hogy nincs mit tenni. Úgyhogy, Nicole, hallgatom a következő tételt az eszköztáradból, mert ez szart sem ér.

Nem bizonytalanodik el, tovább mosolyog.

– Alap… Ugye így mondtad? Hogy kell valami alap, amire lehet építeni. – A szemem közé néz, magabiztos. – Geroso. Ez a bátyám alapja. A neve.

Kivár, miközben én nagyot nyelek.

Gyűlölöm, hogy ilyen okos.

– Ne röhögtess!

– Apám kedvelt téged, Umberto. Erősnek látott, törtetőnek, és tudta, csak a te kezedbe adhatja át azt, amit felépített. De nem is volt más választása, hiszen haldoklott. – Megköszörüli a torkát, mintha még mindig mélyen érintené az apja halála. Én magam sem feledem azt a napot, hiszen az öreg a kezeim között halt meg. – De vajon mit éreztek az emberei, akik hosszú éveken át szolgálták a Gerosókat? Akarták, hogy egybeolvadjon a család a Sapho-klánnal, és holmi Sapho vezesse majd őket is? Ugyanis te olyan pofátlan voltál, hogy a mi családunk nevét konkrétan elmostad a föld színéről. Annyi becsület sem volt benned, hogy a többi don előtt kijelentsd, ez nemcsak a Sapho család, hanem a Geroso is. Mindenki múltját törölted és ezzel sokak becsületébe belegázoltál. Még az enyémbe is, noha szóvá tettem. Harcolni akkor azonban nem akartam, mert nem éreztem magam elég erősnek, pedig apám mindig keményen edzett a szervezet ügyeivel, módszereivel kapcsolatban. – Felhorkant. – De mégis csak egy gyenge nő vagyok, nem igaz? – Dühösen vágja hozzám a kérdést, nyilván ő nem tartja magát annak. Én sem. – Te viszont továbbmentél. Ahol azt szimatoltad, hogy a Geroso-klán emberei nem hajolnak meg neked, vérontást szerveztél.

– Mit kellett volna tennem? Úgy álomra hajtanom mindennap a fejemet, hogy veszélyben van a családom?

– Akár… Mert nem értetted meg apám üzenetét. Az emberség szikrája sincs meg benned.

Zavartan a cipőmre nézek, felrémlik, hogy régen nagyjából efféléket susmutoltak rólam: „kegyetlen és vérszomjas, pont olyan, mint az apja”.

Az igazság azonban az, hogy apámnak a szeme sem rebbent egy-egy vérontásnál, másnap már nem is emlékezett rá, engem viszont megvisel lelkileg, ha nem sikerül üzletként rendezni a dolgokat. Az öregem valóban mészáros volt. Engem is annak nevelt. Néha alkalmazom mindazt, amit tőle sajátítottam el, de az az utolsó lépés. Apámnak sokszor az első volt.

Másrészről, ha neki nem is, de magamban el kell ismernem, hogy sok igazságot rejtenek a szavai. A Geroso név egy idő után hidegen hagyott és a saját családomat helyeztem előtérbe.

Bár szerintem nincs ember, aki nem ezt tette volna.

Ez nem egy cég, amit több vezető igazgathat.

Álomvilág volt, amit az apja elképzelt, és az is, amit én ígértem. Filippo elég öreg és tapasztalt volt ahhoz, hogy ezt a lelke mélyén tudja. Azt hiszem, ő csak reménykedve akart meghalni, hiszen hátrahagyta a lányát. Én még nem láttam át pontosan egy capo di tutti capi hatalmát, mindig csak kívülről figyelhettem a cupola tetejét. Ma már tudom, a legmagasabb pontról lefelé nézni egészen más, mint bárhonnan máshonnan fölfelé kémlelni.

– Miért, szerinted mi volt apád üzenete? – faggatom lágy hangon.

Általában arra törekszem, hogy bármi problémám is van Nicole-lal, azt békésen rendezzük. Sok időt töltöttem már el vele ahhoz, hogy semmit se érezzek iránta. Voltak olyan pillanatok, amikor határozottan megsuhintott az „akár bele is szerethetnék” gondolat.

– Bízott benned. Csak arra kért, hogy tanúsíts tiszteletet az iránt, amit felépített.

– Nicole. Pontosan azt tettem, amire apád kért. Béke van a klánok között, kézben tartom a dolgokat, és megőriztem a hagyatékát.

– Mindezt azonban a Sapho név alatt.

– Mit vártál? Hogy felveszem a Geroso nevet? – tárom szét a kezemet, miközben felnevetek.

– Ha egy kicsit is érdekelnélek, már a legelején elgondolkodtál volna azon, hogy én amellett, hogy Sapho lettem, megtartottam a Geroso nevet is. Sokat jelent nekem. Ugyanolyan sokat, mint neked a Sapho. Már az elején kértelek, hogy hagyd meg a cégeket a tulajdonomban. Azokat, amelyek az én családoméi voltak.

Megrázom a fejemet, nem is értem, hogy jutottunk el idáig. Az egész nem szól semmiről, csak közbeszédekről, hiszen papíron minden az ő nevén maradt, ő örökölte. Én csak üzemeltetem, meg forgatom a pénzt és irányítom a családot. Pont azt csinálom, amit Filippo kért tőlem, és amit tanított nekem az apám.

– De hisz a te neveden van!

– De egy Sapho irányítja!

– Hogy jön ez most ide?

– Úgy, hogy ha nem csinálsz nekem gyereket, kitűzök más célokat. Nem lesz, ami hozzád köt.

– A feleségem vagy.

– Nekem ez mindennap eszembe jut, Umberto. És neked? Neked eszedbe jut, hogy a férjem vagy?

Buta kérdés, így nem is válaszolok rá.

– Nicole… Értsd meg, azt sem tudom, hol áll a fejem.

– Esetleg felcsináltathatom magam valakivel. – Hátrahőkölök a szavaitól. – Mondjuk, a sofőrrel vagy az egyik testőrrel. Olyannal, akinek jó adottságai vannak. – Megváltozik az arca, a hangja immár keményen cseng. – Aztán meg két választásod lesz. Vagy neveled más vérét Saphóként, vagy felnő Gerosóként, és akkor neked annyi.

Ez nem lehet igaz.

Egy nyomorult kosztümös filmben érzem magam, ahol a királyság a tét.

De sajnos igaza van… A koronám nélküle csak inog a fejemen, szükségem van rá, mert emberöltők kellenek ahhoz, hogy egy klán végleg eltűnjön a föld színéről.

– Ez viccnek is rossz volt.

– De addig is összeszedem a bátyámat, aki tök mindegy, milyen állapotban van, mert az életben maradt elkeseredett egykori Gerosók reményt látnak majd benne. Úgyis tudná mindenki, hogy én irányítok. Tudod, ők nem kételkednének bennem csak azért, mert nő vagyok.

Tudom.

Sarokba szorítva érzem magamat. Nem ad egérutat, a testem minden sejtje érzi, ez most nem játék, Nicole a feleségem, de könnyen válhat a legnagyobb ellenségemmé is. Jó pár ember visszaállna az ő családja mögé, és ez gyengítené a Sapho-klánt is. Erre válaszul biztosan akadna néhány család, amelyik vérszemet kapna. Egyedül semmire sem mennének, de egy időre összeállnának a Gerosókkal, és akkor elég nagy kakiban lennék. Persze nekem is vannak bőven szövetségeseim, de sosem tesz jót senki üzletének, ha a szervezeten belül hatalmi harcok vannak.

Akad azért pár család, amelyik sosem emésztette meg igazán, hogy a Cosa Nostra első családját, a Gerosókat leváltotta egy másik klán. Az már csak hab volt számukra a tortán, hogy a capo egy fiatal Sapho lett, akinek még alig van tekintélye. Leginkább az apám miatt tudták, hogy ki vagyok, és bár apám évek óta halott, azt hiszem, miatta tartottak tőlem. Persze ez azóta változott, nem éppen kesztyűs kézzel kezdtem a tisztogatást, beismerem, apám stílusa némiképp belém ivódhatott, mert fikarcnyit sem érdekelt, hogy hány emberéletet követel a keménységem.

Akkor erre volt szükség.

Nem lehetett másként túlélni.

És most itt áll előttem ő.

Egy gyönyörű nő.

A feleségem.

Az ember, aki egymaga ki tudja robbantani a háborút.

– Tehát, csak hogy értsem. Ha gyerekünk lesz, mindaz, amit most felvázoltál, nem következik be. Viszont ha továbbra sem szeretnék gyereket, ellenem fordulsz.

– Próbáltam kicsit árnyaltabban megfogalmazni, de úgy mondod, ahogy akarod.

– És mi van a szerelemmel?

Elmosolyodik.

– Ezt te kérdezed? Mondd meg te! Mi van a szerelemmel? – Ismét közelebb lép, a szívem hevesebben ver. – Sejtek valamit, Umberto… Azért csak sejtem és nem tudom, mert még nem akarom tudni. De ha majd akarom, biztosra tudom, és onnantól felkötheted a gatyád.

– Miről beszélsz?

– Arról, hogy más ágyát melegíted.

Nem tudom, mire számítottam. Minden ember megérzi, ha a mellette élő másfelé kacsingat.

– Hülyeség. Pont erre nincs időm.

– Ne akard, hogy elérkezzem arra a pontra, hogy tudni akarjam az igazat.

Ahogy most a szemébe nézek, arról sem vagyok meggyőződve, hogy még nem tudja. Nicole egy zsonglőr. Szavakat, sorsokat kever össze, senki más nem látja át, mikor hova nyúl, csakis ő. Tökéletes tanára volt. Az apja olyan útravalót adott neki, amit minden leszármazott remél magának.

Fiúnak kellett volna születnie.

Kemény ellenfél lenne.

Így is az.

– Nincs senkim.

Magabiztosan jelentem ki, hazudni elég jól tudok.

Bár azt hiszem, ezzel mindenki így van, aki hozzám hasonló közegben szocializálódott.

– Nem érdekel, mit mondasz. Az érdekel, hogy én mit érzek. – Félrebillenti a fejét, mint egy kislány. – Hiába akarsz róla valakit meggyőzni, hogy süt a nap, ha az az ablakon keresztül azt látja, hogy éjszaka van.

Nyilván elcsesztem.

Sokkal odaadóbbnak kéne vele lennem, de nem számítottam rá, hogy ennyire olvas majd belőlem.

Ne szépítsük: Nicole nem hülye.

Talán mindvégig tudta, hogy nem szakítottam Liával, csak a megfelelő alkalomra várt. Nem vagyok ostoba, tudom, hogy érez irántam valamit, de a szerelem nála biztos máshol kezdődik. Sosem hagyta, hogy az érzései befolyásolják, ezért némiképp még csodálom is.

– Velem élsz, tudhatnád, hogy nem vagyok túl romantikus alkat.

– Ugyan már, Umberto. Teszek a romantikára. Nem a házasságunk a téma, hanem a gyerek. És a család.

Sokkal előrébb néz, mint én, ebben biztos vagyok. Kész terve van egy egész életre, amit én még nem látok át. Ehhez az egyik lépcső ezek szerint, hogy gyereket szül nekem. Mindenáron. Jelenleg az sem foglalkoztatja igazán, hogy viszonyom van-e Liával. Nem faggat, nem kérdezősködik, csak vázol.

– Gondolkodom rajta.

– Gondolkodsz… – Megcsóválja a fejét. – Elmerengek azon, hogy vajon mi hasznom is belőled, ha még gyereket sem csinálsz nekem.

– Biztonságban vagy. Jólétben…

Bár a legszívesebben azt mondanám neki, hogy valamit félrenézett, mert senki sem mondta, hogy haszna lesz belőlem.

Talán az apja etethette őt ezzel…

– Én meg tudom magam védeni – vág közbe. – Nem egy felszedett kis gyenge nőcske vagyok. Ha nem látnád tisztán, Umberto, én ugyanannyira védelek téged, mint te engem.

Mindent átlát. A Gerosók donja lettem, de ezt csak azért fogadta el mindenki, mert maga Filippo Geroso kínálta fel nekem ezt a helyet. Elképzelhető, hogy még az sem ért volna semmit, ha Stefano Geroso, a Geroso-klán capo bastonéja nem megy bele abba a fúzióba, hogy nem csak a Gerosók alvezére marad, hanem magára vállalja a Sapho családban is ugyanezt a titulust. Tehát igen, igaza van… Ő és a családja legalább annyira véd engem, mint én őket.

Nem hagy időt reagálni, folytatja:

– A jólétről meg szó se essen, mert röhögőgörcsöt kapok. Ugye rémlik, milyen családból jöttem? Csórók voltak azok valaha is? – Elszorul a torkom, alig bírom lenyelni a nyálamat. – És mit tesznek a magunkfajták azokkal, akikre nincs szükségük? – Költői a kérdés, nem felelek. – Nehogy egy éjszaka átvágjam a nyakadat. Vagy a fejedbe küldjek egy kis ólmot.

Fú, baszd meg!

A kezem ökölbe szorul, nem sok tart vissza attól, hogy falhoz vágjam.

Ennek ellenére valószínűleg nyugodtnak tűnök, mert kivár, nem menekül a közelemből, nem lép arrébb.

– Kicsit erős, amiket mondasz.

– Te sosem értettél az egyszerű szavakból. Gondolom, már az apád mellett megtanultad, hogy a vér szagát kell érezned ahhoz, hogy értsd a közlést.

Jesszusom!

Tényleg ilyennek tartanak az emberek?

Még ő is?

– Akkor pláne nem kéne fenyegetned, mert híres vagyok arról, hogy mindig időben lépek. Márpedig ha neked ilyen gyilkolászós terveid vannak velem, akkor én is átrendezem a viszonyomat veled.

Újra elneveti magát, nyugodtabb és kiegyensúlyozottabb, mint én.

Akkor ilyen az ember, ha nincs mit veszítenie.

A fejébe vett valamit, és abból nem fog engedni, nekem viszont, ha nem akarom, hogy beüssön a krach, kompromisszumot kell találnom.

Az én szénám áll szarabbul.

– Milyen jó is lenne, ha viszonyunk lenne! – villantja ki kacaj közben a tökéletes fogsorát.

Végre hátrébb lép, majd lassú tempóban az ablakhoz közelít. Megdermedek, amikor megfogja a szoknyáját, és letolja. A lába nyújtva marad, felém tolja a fenekét, a fekete tangáját figyelve hirtelen el sem hiszem, hogy ez megtörténik.

Feláll, majd a cipőjének sarkával odébb húzza a földön heverő szoknyáját. Ezután az alsóneműje pántját igazgatja, feljebb húzza a csípőcsontjára, és szembefordul velem.

Lezsibbadtam.

Mondanom kéne valamit, de egy hang sem jön ki a számon. Bár nem tudom, min csodálkozom, Nicole pont ilyen. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy ez nem tetszik benne.

Az egyik legjobb tulajdonsága.

– Szóval akkor most megdugsz, vagy tovább vitatkozunk? – emeli meg a felsőjét is.

Kibújik belőle, majd félredobja. A csipke tökéletesen simul rá mindenhol. Felizgat, de nem úgy, ahogy Lia szokott. Ismeretlen ez a kettősség bennem. Már-már undorodom magamtól, amiért le fogok vele feküdni.

Mert le fogok.

Kacsintva fűzi hozzá:

– Ugyanis, ha inkább veszekednél, akkor nekem is fel kell vérteznem magamat, vehetnék előtte egy forró fürdőt. Tudod, az engem sosem nyugtat le, inkább felidegesít. – Elneveti magát. Felém indul, kecses és magabiztos, nem tudom levenni a szemem a ringó csípőjéről. Megáll előttem, majd megsimogatja az arcomat: – Elvitte a cica a nyelvedet?

{1} Szicíliai közmondás, jelentése: „Mindenki a mennybe akar menni; a vágy ott van, de a hatalom nem.”