Geneva Lee

FILTHY RICH FAE

Piszkosul gazdag tündér

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Filthy Rich Fae

Fordította: Nagy Gergely

Translation copyright © 2025, Nagy Gergely

This edition is published by arrangement with
Alliance Rights Agency

c/o Entangled Publishing, LLC APPROVALS

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804276

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak az olvasóknak, akik elvennék az almát

ELSŐ FEJEZET

A halál csak a szokásos ügymenet, és ma este minden… jól megy?

Nem, nem is „jól”. Inkább csak hajthatatlanul. Az idő mintha megszűnne létezni egy olyan helyen, mint a Gage Kórház sürgősségi osztálya. Talán a halál is azért látogat ide olyan gyakran.

Ágyak és gépek steril, szinte ablaktalan labirintusa volt ez, amit nagy mennyiségű hipóval és méteres ultraibolya-égőkkel fertőtlenítettek. De így, tíz órával a műszakom kezdete után én már teljesen ösztönösen mozogtam benne, és most épp a nővérállomásra ugrottam be egy újabb kartonért.

Haley, az ügyeletes nővér, rögtön a kezembe is nyomott egyet. Csak néhány évvel volt nálam idősebb, de a szeme alatti karikákon meglátszott minden perc. Vékony, szoros tincsekbe font haját hátradobta az egyik válla fölött, és ő is megnézte a kartont, amíg átfutottam.

– Gyerek, vérvétel és infúzióbekötés – közölte. – Mekkora mázlid van!

Nyelvet nyújtottam rá. Ez fontos, de unalmas feladat. Nem mintha valaha ennél izgalmasabbat kívánnék, nem éppen; de az utolsó órákban már kezdtem megérezni az ilyen hosszú műszakokat. Egy gyerek megbökésétől pedig biztosan nem fogok felélénkülni.

– Ezt mondd a gyereknek úgy öt perc múlva!

Próbált vigyorogni, de lehervadt az arcáról.

– Pont most küldtem le egy újabb túladagolóst. Ez már
a harmadik a héten!

– Szenthárom?

– Mégis mi más lenne? Hiányoznak a régi idők, amikor a lóherébe senki sem halt bele – sóhajtotta. – Bassza meg, hát csak annyi kéne, hogy én is tolhassak egy kicsit!

Erre majdnem elfintorodtam. Én a saját káromon tanultam meg a leckét, hogy az ilyen szarokkal nem viccelünk. Most már csak azért aggódtam, hogy más gyerekek, mondjuk az öcsém, Channing, esetleg egyszer elkövetnek egy hibát, és rámegy az életük.

– Más idők – emlékeztettem Haley-t.

New Orleans kedvenc utcai kábítószere, a lóhere, régen olyan ártalmatlan volt, mint a Bourbon Streeten bedobott tequilák, szinte már szerették is, mert bármelyik estéből életed legjobbját lehetett vele kihozni – ráadásul rá sem tudtál szokni. Csakhogy a New Orleanst irányító bűnszövetkezet nyilván nem keresett rajta eleget, vagy csak kapzsik voltak, és többet akartak, így hát változtattak a képleten. Az utóbbi hat hónapban a város túladagolásos eseteinek majdnem feléért a lóhere volt a felelős. Ezt az új fajtát „szentháromnak” neveztük el, mert ha az ember a négylevelű lóherében keresi a boldogságot és helyette szenthármat kap, hát annak pont eggyel fogy el a szerencséje. – Úgy hallottam, lesz finanszírozás több ágyra – mondta Haley.

Mert az majd megoldja a problémát, hát persze! A legrosszabb épp az, hogy senki nem tesz semmit – hisz a szert áruló bűnözők fizetik a város minden fontosabb intézményét, a miénket is beleértve.

– Azért mégis valami – tette hozzá Haley az arckifejezésem láttán.

De én nem bírtam visszafogni magam.

– Vagy esetleg le lehetne csukni a szörnyeteget, aki árulja!

– Csitt! El ne felejtsd, ki fizet itt mindent!

– Nem kap senki bűnbocsánatot, csak mert fizet egy kórháznak, hogy hallgasson!

Haley-nek ellágyult kicsit az arca, és már felkészültem a szokásos mentegetőzésre arról, milyen kemény döntéseket kell néha meghozni a nagyobb jó érdekében.

De ehelyett csak elszabadult a pokol, és egy csomó kék műtősruhába öltözött alak rohant el a bejárat felé.

Az egyik elkapta a tekintetemet, és odakiabált:

– Mentő, az első kerületből, két férfi, lőtt sebek, egyiknél a bal vállán, a másiknál a koponyán, vérveszteség ismeretlen!

– Ezt vigye le a laborba! – szóltam rá egy gyakornokra, aki kicsit túlzottan izgatottnak tűnt, hogy valódi lőtt sebes áldozatokat láthat.

Már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de az ügyeletes nővér szigorúan rászólt:

– Most rögtön!

– Bourbon Street? – kiabáltam oda az ápolónak, akihez befutott a mentő hívása.

A fejét rázta.

– Waverly.

Ez az egyetlen szó mindent elárult, amit csak tudnom kellett. Ha a lövöldözés a Waverly Avenue-n történt, akkor nem csak turisták futottak bele valami részeg verekedésbe.
A turisták általában maradtak a Francia negyed jól kitaposott, híres-neves utcáin, a piánál és a gyöngyöknél. A Waverly délebbre volt, a Raktárkörzet nevű lakónegyed mellett húzódott. A Waverlyn lévő bárokba és éjszakai klubokba keményebb vendégek jártak, és ha most két áldozat is ide tart hozzánk, minden valószínűséggel jön majd utánuk még több is.

Én még a lázadó korszakomban is elkerültem azt a környéket. Még most sem ismertem senkit, aki oda járt volna. De New Orleans lakói tudták, hogy a Waverly nevénél csak egy család neve vált ki nagyobb félelmet.

A Gage családé.

Talán azért volt így, mert a Waverlyt el lehet kerülni (általában el is szokták), de nekünk, akik itt élünk, Gage-ék neve egyet jelentett magával a várossal. Nemcsak azért, mert a nevük ott virított vagy egy tucatnyi cégen szerte a Nagy Lazában – köztük épp ezen a sürgősségi osztályon is –, hanem mert mintha a város ereiben is ott lüktetne, beleivódott volna az inaiba, csontjaiba. A külvilág a Francia negyedről meg a Kertvárosról ismer minket, a vuduról, a jazzről meg az ételekről. A turistákat örömmel fogadják itt, még meg is védik. De mi, akik itt élünk, ismerjük a város igazi, sötétebb oldalát is. Olyan érzés, mintha figyelne. És e sötétség kellős közepén ott volt Lachlan Gage.

Sosem találkoztam vele, még látni sem láttam soha.
De most megint egy olyan szemetet kell eltakarítanom, amiért ő a felelős.

Haley elmormolt káromkodására felkaptam a fejem.

Leraktam a gyerek kartonját, és már szaladtam is, hogy a hordágy fölé görnyedő mentősöktől összeszedegessek néhány információmorzsát.

A férfi feje alatt a fehér lepedőt már eláztatta a vér, a bőre holtsápadt volt, nehezen kapkodta a levegőt. Ha ennyi vér van, és ilyen nemezesen tapad össze a haj valamiféle olajos csillogással, az igen rossz jel. Már közelebb húzódtam volna
a hordágyhoz, amikor megakadt a szemem a füle csúcsán, és… megtorpantam. De mégis mi a francért néz ki így?

Csak pislogtam, és közben odalépett elém dr. Garcia, a főorvos. Tekintélyes megjelenését teljesen tönkretette a kifordítva felvett köpenye.

– Ezt az én csapatom intézi!

Már nyitottam a számat, hogy vitába szálljak, és közben is igyekeztem még egy pillantást vetni a háta mögött az áldozat fura anatómiájára, de felemelte a kezét.

– Cate, tartson inkább szünetet most! – Még egy másodpercig rám nézett, és már ott sem volt.

Szünetet? Nincs elég emberünk, hogy most bárki szünetet tartson! Mégis mit…

Valami jeges hideg áradt szét az ereimben, amikor másodszor is nyílt az ajtó. Haley máris ott termett, utasításokat osztogatott, de a tekintete megtalálta az enyémet, és alig egy pillanattal később mintha megállt volna az egész világ.

Beletelt néhány másodpercbe, mire összeszedtem magam, ahogy megláttam az épp betolt hordágyon az öcsémet – leginkább, mert kicsit én magam is ott voltam azon az ágyon. Channing holtsápadt volt, akár a remegő testére terített lepedő. Kíntól eltorzult arcára oxigénmaszk tapadt.

Gondolkodás nélkül szaladtam oda elé, és közben a mentősök minden egyes szavát hallottam az igen fegyelmezett pánikban:

– Stabil!

– …a vállán találta el egy Gage Special. Baráti tűz.

– …a repeszek nem érték sem a szubklaviális, sem az axilláris artériát…

És végül:

– Szerencséje volt.

Még hogy szerencséje!

A pánik megkönnyebbülésbe fordult, aztán valami sötétebbe. Lehet, hogy a másik pasashoz képest szerencséje volt, de ez a szerencse csak eddig tartott, mert én bizony meg fogom ölni. Hogy a két kezemmel vagy a sztetoszkópommal? Még nem döntöttem el.

Nem elég, hogy bajban volt – Gage-éknél volt bajban!

Mi sem bizonyította ezt jobban, mint hogy egy Gage Special (az általuk használt, egyedi gyártású golyók) repeszei voltak a vállában. Ráadásul baráti tűz volt, tehát nem csak odakeveredett valahogy. Hanem nekik dolgozik!

Úgy éreztem, mindjárt elhányom magam.

Haley lépett mellém.

– Cate, az öcséd stabil – mondta halkan. – Ők majd…

– Nem, én majd! – szakítottam félbe.

Haley már nyitotta a száját, de aztán inkább gyorsan becsukta. Garciára pillantott, aki most már kizárólag a másik sérülttel foglalkozott.

– Nem mehetsz be vele! – figyelmeztetett.

Ezt persze már tudtam, kurtán bólintottam is. Nem megyek be, de amíg nem feltétlenül muszáj, egy tapodtat sem tágítok mellőle!

Haley egy pillanatig állta a tekintetemet, aztán elment, hogy Garciával beszéljen.

Ott kocogtam Channing hordágya mellett, és felmértem a vállán a véres gézkötést. A vastöltények, amelyeket Gage meg az emberei annyira szeretnek. Brutális lőszer volt, embertelen, mert amint kilőtték, kis darabokra robbant szét. Ha akár csak tíz centivel arrébb találják el…

A szemem elhomályosult, nagy, remegő levegőt vettem, hogy lenyugodjak kicsit. Nem most voltam itt először éjszakai műszakban. Még csak nem is most először került be ide sérülten.

Olyan viszont most fordult elő először, hogy a Gage családdal keveredett össze.

Channing letépte az arcáról az oxigénmaszkot, és nagy, ziháló levegőt vett. A kék szeme megtalálta az enyémet: neki aranyos pöttyök voltak a kékben, míg az én szemem meg csak sima barna. Pusztán ránézésre is egyértelmű, hogy nem vagyunk vérrokonok. Ő sápadt bőrű, az én bőröm meg barnább, hiába vagyok állandóan bent a kórházban. Koszosszőke haja kicsit már kezdett bozontos lenni, de így sem elég hosszú, hogy eltakarja a jobb szemöldöke feletti heget. Még benne voltak az öltések, amikor megérkezett Nagyihoz, minden tulajdonát egy kopott párnahuzatban hurcolva magával. Újabban szerzett még hegeket, na de ez most…

Hatalmasak voltak a pupillái, úgy próbált az arcomra fókuszálni.

– Hahó, nővérkém!

Nekem viszont összeszűkült a szemem erre:

– Ne hahó, nővérkémezz itt nekem!

– Jaj már, hát vérzem! Egy kis együttérzést! – A féloldalas vigyora semmit sem tompított a dühömön.

Amikor Nagyi meghalt, megegyeztünk, hogy megőrizzük az emlékét, vigyázunk egymásra, és távol tartjuk magunkat a Gage családtól. Mint a legtöbben, mi is úgy nőttünk fel, hogy rengeteg rémtörténetet hallottunk azokról, akik kihúzták a gyufát a város legrégebbi, leggazdagabb és legkegyetlenebb dinasztiájánál. Ezeknek sosem volt jó vége. Amióta itt dolgozom a Gage Kórházban, épp eleget láttam belőlük a saját szememmel. És ezt Channing is tudta.

– Ööö, hová vigyük? – kérdezte a mentős, és a társára villant a tekintete.

– A börtönbe! – vágtam rá. Abból talán megtanulná, amit eddig nyilván nem.

– Kettes szoba! – mutatott Haley a sürgősségi északi oldala felé.

Összeszorult a szívem, de nem hagytam, hogy meglátsszon rajtam, a mentősök meg már indultak is Channinggel a privát szobák felé. Ezeket mi magunkban keserűen csak a „VIP-vendégeink” szobáinak hívtuk. Gage neve valójában azért díszelgett kint az épületen, mert az ő emberei voltak a legjobb kuncsaftjaink. Ők meg nemcsak pénzt adományoztak a kórháznak, hanem a legkorszerűbb berendezéseket is, hogy amikor az embereik véresen, összeverve, meglőve megjelennek itt, különleges bánásmódban részesüljenek.

És ma este az én öcsém is VIP.

– Mi történt? – szegeztem neki a kérdést, amint a mentősök magunkra hagytak, mielőtt megérkezne az ügyeletes orvos, hogy felmérje Channing állapotát.

Próbált vigyorogni, de nem sikerült.

– Meglőttek.

Hát, most már minden sokkal világosabb. Dühösen bámultam rá.

– Tartoztam valakinek némi pénzzel.

– Gage-nek? – kérdeztem rá rögtön.

Erre elfordította a fejét, mintha rám se bírna nézni. Ez is épp elég válasz volt.

– Nem tudtam visszafizetni az adósságot. Most már nem számít.

– Miért, az elég, hogy meglőtt?

– Nem ő lőtt meg! Valami faszikat akartunk elintézni. De elslisszoltak.

Nagyot nyeltem.

– Elintézni?

Channing továbbra sem nézett a szemembe.

– Ki kell fizetnem Gage-et.

Elöntött a jeges rémület. Kifizetni? Kétségbeesetten igyekeztem nyugodt maradni, ami általában sikerült is munka közben, de most az istennek se. Semmi, még Channing korábbi megjelenései a kórházban, sem készítettek fel erre.

– Mi a faszt képzeltél?

– Próbálj csak te keresni valami olyan melót ebben a városban, ami végső soron nem azt jelenti, hogy a Gage családnak dolgozol! – csattant fel.

Tényleg jéggé dermedt a vér az ereimben. Az is elég baj, hogy kapcsolatba került Gage-ékkel, sőt, tartozik nekik – de ha nekik dolgozik, az felér egy halálos ítélettel. Jóformán meg vannak számlálva a napjai.

– Mégis mennyire próbálkoztál?

– Jó, értem én, egy szar vagyok. – A hangján már a beletörődés súlyát éreztem.

Lehunytam a szemem, és igyekeztem arra gondolni, hogy igazából még gyerek. Még csak tizenkilenc éves, öt évvel fiatalabb nálam, és valaha én magam is pont olyan gyakran kerültem bajba, mint most ő. De nem akartam, hogy úgy nőjön fel, mint én, hirtelen és traumatikusan.

– Nem vagy egy szar. Csak sikereket tekintve hátrányos helyzetű.

A nevetés képessége feltétlenül szükséges a túléléshez ebben a világban az olyanoknak, mint mi. Általában Channing szokta kiváltani, de most még csak el sem mosolyodott. Megrándult egy izom az állkapcsán, és megpróbált felülni.
A vonásaira kiült a fájdalom, én meg megragadtam a kezét.

– Ne! – figyelmeztettem.

Felnyögött, a szeme megtalálta az enyémet.

– Mindenki az övék ebben a városban! Te is az ő kibaszott kórházukban dolgozol, Cate!

– Az nem ugyanaz! – Ezt én nem tudom elfogadni. Én embereken segítek, helyrehozom a kárt, amit a Gage család okoz. Csak néztem az öcsémre szigorúan. – Ki kell szállnod!

Üresen csendült a nevetése.

– Gondolod, hogy az olyan egyszerű? Csak egyféleképp lehet kiszállni, de sajnos úgy tűnik, én még életben maradok!

A jeges félelem már úgy a szívem köré tekeredett, hogy azt hittem, összeroppantja.

– Channing…

A sebészcsapat érkezése belém fojtotta a szót. Kihátráltam a szobából, igyekeztem felidézni, hogy is kell levegőt venni.

Haley lépett oda mellém, úgy nézett, mintha az én állapotomat kellene felmérni.

– Jó kezekben van – mondta, és átölelte a vállamat.

Tudtam én. Itt biztonságban volt – na de kint?

– Gage-ékkel keveredett össze! – Muszáj volt kimondanom. Muszáj volt hallanom.

– Tudom. – Haley habozott egy kicsit. – De tudod, ugye, hogy nem tehetsz semmit?

Nem tehetsz semmit, ezt a homlokára kellene tetoválni. Akkor nem kellene állandóan mondania, márpedig állandóan ezt skandálja, ha Channingről van szó. Csakhogy most más volt a helyzet. Ezúttal már nem volt visszaút.

– Miért nem lépsz le most? – vetette fel.

Szorosan lehunytam a szemem, megráztam a fejem. Ha elmegyek, az rosszabb. Munka közben legalább nem nagyon kalandozhatnak el a gondolataim. Itt muszáj volt arra figyelnem, ami a szemem előtt történik.

– Meg kell csinálnom azt a vérvételt.

– Biztos? – Összeszorította az ajkát, amikor erre bólintottam, de hát túl kevesen voltunk, hogy elküldjön.

Teljesen ledermedve sétáltam át a sürgősségi túloldalára. Minden egyes lépéssel távolabb kerültem a sebészettől, és a szívem csak egyre gyorsabban zakatolt, nem nyugodott le. Félretoltam magamban az érzést, fogtam a gyerek kartonját, és mentem végezni a munkámat.

Mert mást nem tehettem. Nem volt más választásom. Nem mintha valaha különösen jó lettem volna a nagy döntésekben. Ez is egy a sok ok közül, amiért jó vagyok a munkámban. A sürgősségi ellátásban nincs totojázás. Itt életek múlnak
a döntéseken.

Például Channing élete.

Megráztam a fejem, hogy elhessegessem a gondolatot, úgy léptem be a vizsgálóba. A kislány alig négyéves volt, az anyukája karjaiba bújva ült az ágyon, és le sem vette a szemét a sarokban a tévéről. Az anyuka felpillantott, és megkönnyebbülten sóhajtott is. Már vártak egy ideje. Általában ilyenkor rosszul éreztem magam, de ma este irigyeltem tőlük ezt a biztonságos kis bensőségességet.

– Elnézést a hosszú várakozásért.

– Semmi baj – felelte az anyuka, de fáradtan csengett a hangja. Én is pont így éreztem magam, mielőtt beütött
a krach ma este.

A rajzfilm vidám hangjai a hátam mögött tökéletes ellentétben álltak a dörömbölő szívemmel. Feltettem néhány rutin kérdést, felhúztam a steril gumikesztyűt.

A kislány még jobban az anyuka karjai közé bújt, amikor odavittem a kis ülőzsámolyt az ágyhoz.

– Azok minek? – nyöszörögte, és gyanakodva nézegette a kezemben a kémcsöveket. Tágra nyílt szemmel nézett rám, és ahogy odahajolva rátettem az érszorítót a picike karjára, el is rántotta. – Biztos fájni fog! Mit csinálsz?

Valószínűleg igen, fájni fog. A tűk, akárcsak az élet, fájdalmat okoznak. Mint mondjuk, mikor megtudja az ember, hogy a kisöccsét meglőtték. Hogy gyakorlatilag halott ember. Mert ha tartozol Lachlan Gage-nek, halott ember vagy. Mosolyt erőltettem az arcomra.

– Mindig elmagyarázom, hogy mit csinálok, jó?

Megremegett a száraz alsó ajka. Gyanítható dehidráció, jegyeztem meg magamban. Tessék, egy élet, amit megmenthetek. Itt, a szemem előtt. Nem úgy, mint azt a másikat, a folyosó másik végén.

Akiért meg én voltam felelős, most, hogy Nagyi már nem élt.

– Ez kicsit szorítani fog, de ettől jobb lesz, oké? – fordultam a kislányhoz, és megmutattam neki az érszorító gumiszalagját.

Amikor aztán bólintott, óvatosan odanyúlva a vékonyka karjára tekertem, és figyeltem arra is, hogy a pólója ujjára tegyem rá kívülről, hogy ne szorítsa annyira. Az egyik végét átdugtam alatta és meghúztam: megremegett az álla, de nem rántotta el megint a karját.

Gondosan elmagyaráztam neki mindent, amit csináltam, így apránként férkőzve a bizalmába, és hamarosan készen is voltunk. A vért levettem, az infúziót bekötöttem.

– Köszönjük – mondta halkan az anyuka. Most már elengedte magát kicsit.

– A nehezén túl vagyunk – ígértem nekik.

A kislány megint az anyukájához bújt, nekem meg kicsit megszakadt a szívem. De el fog múlni. Holnapra már nem is fog erre emlékezni. Otthon lesz, biztonságban. De az olyan gyerekeknek, mint Channing, vagy mint én, sosem létezett olyan, hogy otthon. Még most sem. Channing az, aki legközelebb állt hozzá, hogy a családot jelentse nekem – vagy épp az otthont. És holnap meg itt fog lábadozni egy kórházi ágyon, és határozottan nem lesz biztonságban.

Leadtam a levett vért, ekkor jelent meg Haley. Nyúzott volt az arca, a szívem majd’ elfelejtett verni, míg meg nem szólalt:

– Minden megvan. Már csak azt várják, hogy legyen szabad ágy.

– Beszélhetek vele? – Haley volt az ügyeletes nővér, én meg műszakos. Vártam, megpróbál-e elküldeni egy újabb beteghez, vagy megint haza, pihenni, de hál’ istennek nem tette.

– Nincs magánál – figyelmeztetett. – Garcia morfiumot adott neki.

– Remek – bólintottam zordan. – Akkor talán az életben egyszer őszinte lesz.

Csakis akkor tudtam megtalálni a módját, hogy segítsek neki, ha ráveszem, mondja el, hogy is történt ez az egész. Lerántottam a kezemről a kesztyűt, és bedobtam a szemetesbe, nem volt messze. Nagy levegőt vettem, amíg már nem tudtam többet beszívni, aztán sarkon fordultam, és lassan megindultam a VIP-szobák felé.

Pénzzel tartozik Lachlan Gage-nek. Ha ez csak adósság kérdése, akkor meg tudjuk oldani. Nem hagyom, hogy Channing élete holmi pénz miatt vesszen el, márpedig ha az ember a Gage családnak dolgozik, ez lesz a következmény. Sok pénzem nem volt. Igazából egyáltalán nem volt spórolt pénzem. De volt valamim, ami talán értékes lehet. Csak nem biztos, hogy eléggé. És erről addig nem bizonyosodhattam meg, amíg az öcsém el nem mond mindent.

A biztonsági őr odabólintott, ahogy a lábadozóhoz értem, én meg külön erőfeszítéssel nyeltem egyet (tiszta száraz volt a szám), majd beléptem.

Channing halványan rám mosolygott az oxigénmaszk alól.

– Mennyivel tartozol? – kérdeztem. Higgadtabb volt
a hangom, mint amilyennek éreztem magam.

Vacakolt kicsit a maszkkal, mire fel tudta emelni, hogy válaszolni tudjon.

– Már késő.

Mert már túlságosan belekeveredett? Az a seb a vállán a bizonyíték.

– Azt majd én elintézem. – A gyűrűm belső oldalát dörzsölgettem közben.

Channing szeme követte a kézmozdulatot, és rögtön résnyire szűkült.

– Cate… – kezdte, és megrázta a fejét, mert kitalálta, mire gondolok.

Az anyám gyűrűje. Igazán különleges. Az egyetlen dolog, ami megmaradt a baleset után, amelyben a szüleim meghaltak kétéves koromban. Ez a gyűrű volt annak az életnek az egyetlen maradéka. Nevelőszülőktől nevelőszülőkig velem tartott, szépen bedugva a szemeteszsák aljára, amit a következő költözéshez adtak nekem. Sosem mertem felhúzni, amíg Nagyi észre nem vette aznap éjjel, amikor befogadott. Bátorítgatott, hogy pakoljak ki, még egy komódot is kaptam tőle: azelőtt sosem volt ilyenem. Életem legrosszabb és legjobb napja volt. Meglátta a gyűrűt, és azt mondta, húzzam csak fel, és ne vegyem le soha. Próbáltam megmagyarázni neki, miért nem bírnám elviselni. Hogy miért rejtegettem minden nevelőcsaládnál, mert féltem, hogy elveszne, ellopnák. Hogy elveszíteném az utolsó darabját is annak a valakinek, aki igazából vagyok.

Akkor mondta azt, ami az egész életemet megváltoztatta:

– Itt biztonságban vagy. Húzd fel a gyűrűt, hogy el ne felejtsd! Azért viseld, mert te túlélted!

Sosem volt szívem felbecsültetni, mennyit érhet. Nem akartam tudni, a közepén a smaragd igazi-e, és ha igen, mennyit ér. Ha tudnám, túlságosan nagy lehetne a kísértés, hogy pont azt tegyem, amit most is fontolgattam, különösen azokban az időkben, amikor nem volt semmi más a hűtőmben, csak üres uborkásüvegek a fűszeres lével. A gyűrű arra emlékeztetett ezekben a pillanatokban, hogy túl tudok én élni bármit. Sosem vettem le, ahogy Nagyi mondta; de most, Channingért…

– Megszerzem a pénzt. Mennyi kell? – kérdeztem megint.

Eddig is falfehér volt, de most még jobban elsápadt.

– Nem kerülhetsz kapcsolatba Lachlan Gage-dzsel!

Karba fontam a kezem és megráztam a fejemet.

– Te is kapcsolatba kerültél vele, szóval nekem mégis mi más választásom van?

– Cate, ne! Te ezt nem érted. – Felemelte a fejét, az arcán igazi pánik ült. Nyílt a szája, majd becsukódott, többször is, de csak valami érthetetlen halandzsa jött ki rajta. – Gage nem az, aminek az emberek gondolják!

– Nem egy gazdag seggfej, akinek több a fegyvere és pénze, mint az emberi érzés benne? – horkantottam fel, de Channing nem válaszolt. Visszahanyatlott a párnára, és üres tekintettel bámulta a falat. Ezen a látványos változáson eléggé felbátorodtam, hogy megkérdezzem: – Miért, akkor micsoda?

De semmi értelmeset nem válaszolt. Megfeszült az állkapcsa, a szeme kicsit üvegesebb lett. Hat a morfium! Ennyit arról, hogy majd az megoldja a nyelvét.

Nem veszíthettem el Channinget. Erre nem voltam hajlandó. Túl fogjuk élni. Ezért megválok a gyűrűtől. Bármit odaadtam volna, hogy megvédjem.

Határozottan kihúztam magam.

– Jó, akkor ne mondd el! De én akkor sem hagyom, hogy megölesd magad!

– Cate! – Próbált felkönyökölni, de a fájdalomtól rögtön visszahanyatlott. Még egyszer utánam szólt, ahogy kiléptem a szobából.

Eltökélt léptekkel indultam a nővérállomás felé: Haley az egyik mentőssel merült beszélgetésbe, aki Channinget behozta. A pulton egy pisztoly hevert lezárt műanyag zacskóban. Közelebb érve láttam, hogy a címkéjén Channing neve áll. Tehát bizonyíték. Persze nyilván sosem fog a rendőrség kezébe kerülni. A Gage Kórház és a privát mentősök többek között ezt a szolgáltatást is kínálják a nagylelkű támogatónak. De nem… az öcsém a Gage családnak dolgozik, ami azt jelenti, hogy a fegyvert majd vissza fogják adni neki, amikor úgy ítélik meg, elég jól van már, hogy mehessen megint megöletni magát. Valamit tennem kellett!

– Találtunk ágyat… – kezdte Haley, de az arckifejezésem láttán elhallgatott.

– Hol volt a lövöldözés? – szegeztem a kérdést a mentősnek.

Kényelmetlenül egymásra pillantottak Haley-vel.

– A Waverlyn.

– De pontosan hol? – Fogalmam sem volt, merre találom Lachlan Gage-et meg a családja többi tagját. Nálunk soha, egyetlen Gage sem fordult meg, bár a munkatársaik közül riasztóan sokan kerültek az ágyainkba. Vagy a halottasházunkba. Követni valamelyik emberüket felesleges lenne. Valószínűleg nem is jutnék elég közel, hogy magával Gage-dzsel találkozzak, vagy ne adj’ isten beszélni is tudjak vele. Hírhedten zárkózott ember volt. Fényképet sem láttam róla soha. Persze, az övék voltak az újságok és minden más is.
De még ebben a mostani korban, amikor minden fent van az interneten – hát ők nem voltak. Aki beszélni talált a családi vállalkozásokról, általában hamarosan eltűnt.

Szóval soha nem is beszélt senki.

– A Waverly és a St. Charles sarkán. Az Avalon szálló előtt. – Elhallgatott, a szemében láttam is a vonakodást. – De ne akarjon odamenni! Az Avalon is Gage-é.

Mégis mi nem Gage-é ebben a városban?

A mentős felém nyújtotta a kezét.

– Nézze, nem biztonságos! Maga…

– Köszönöm! – szakítottam félbe. Átnyúltam a pulton, és felvettem egy telefont, aztán bepötyögtem a számot.

– Mit csinálsz? – kérdezte Haley halkan.

Rá se hederítettem. Amikor ennek a következményei majd utolérnek, nem akartam, hogy őt is elérjék. Megismételte a kérdést, de ekkor felvették a telefont.

– Halló, itt Cate Holloway a Gage Kórházból. Kérem, küldjenek ki egy kocsit ide!

Haley elkáromkodta magát. Egy pillanatra azt hittem, egyszerűen ki fogja nyomni a hívást, de nem tette.

– Remélem, tudod, mit csinálsz! – mondta, amikor letettem. – Ha Garcia megtudja…

– Ha mit tud meg Garcia? – szólt közbe az ismerős bariton a hátunk mögül.

Oldalra döntött fejjel jeleztem Haley-nek, hogy menjen csak. Ezért én viszem el a balhét. Sarkon fordultam, szembe Garciával.

– Bejelentettem az öcsémet, hogy lövöldözésbe keveredett, és engedély nélkül tartott lőfegyver volt nála.

Fogalmam sem volt, mennyire is lehet Channing lekötelezve Gage-éknek: érdekli-e őket az egész eléggé ahhoz, hogy elintézzék a vádak elejtését, vagy a rendőrség magától ejti-e őket. De Channing így egyelőre biztonságban lesz: legalábbis ahhoz elég ideig, hogy én elrendezzem, amit el kell. Megtalálom a módját, hogy kifizessem az adósságát. Kerül, amibe kerül.

Garcia arca eltorzult a dühtől.

– Ez szabályellenes!

– Én bizony leszarom, kinek a neve van felírva az épületre, vagy hogy a maga csapata milyen üzletet kötött ezekkel a szörnyetegekkel! – sziszegtem oda. – Magának lehet, hogy nem számít, ha vér tapad a kezéhez, de én aztán nem hagyom, hogy az öcsém is belekeveredjen ebbe!

Vártam, hogy majd mond valamit, az arca minden múló másodperccel vörösebb lett.

– Úgy gondolom, néhány nap szabadságra kellene mennie, Miss Holloway. A közelmúlt traumatikus élményei miatt nem tud tiszta fejjel gondolkodni.

Számítottam erre. Sőt, igazából pont ezt reméltem.

– Befejezem ezt a műszakot.

– Nem! – jelentette ki határozottan. – Most hazamegy!

Még jobb.

MÁSODIK FEJEZET

A Waverly Avenue nem olyan volt, mint vártam.

Ott álltam a délkeleti sarkon, ahol a St. Charles keresztezte, és felnéztem az Avalonra – a szállóra, amelyet egész életemben elkerültem. A mentős azt mondta, itt lőtték meg Channinget. Ezt a városrészt mindig is ocsmánynak, nyomorúságosnak, veszélyesnek képzeltem. És az is volt… amíg ehhez a kereszteződéshez nem értem.

Mert itt a város kipufogó- és zsírszagát felváltotta a szálló előtt hatalmas cserepekben álló illatos olívabokrok virágos-citrusos illata.

A csillogó, fehér terrakotta homlokzat ékkőként ragyogott a koromfekete éjszakában. A boltozatos bejárat felett kődíszek futottak körbe. A hatalmas kőlépcsőt aranyszőnyeg borította, és mindkét oldalán vagy fél tucat aranyozott, metszett mintás üvegablakból áradt a fény. Körbenéztem, nem látom-e a lövöldözés nyomait, vagy nem találom-e jelét, hogy igazából épp hallucinálok, de kísérteties csend honolt az utcán.
A csend mintha a bőrömre csorgott volna, így ösztökélt az Avalon aranyló fényének biztonsága felé. De valójában a gyomromban még mindig forrón lüktetett a düh, és a bejárat felé indított.

Az öcsém ott feküdt sebesülten a kórházban, ennek a helynek meg volt pofája úgy kinézni, mint a Ritz!

Már felértem a legfelső lépcsőfokra, karnyújtásnyira voltam a bejárattól, amikor mozgásba lendült a forgóajtó, és egy sötét hajú, szögletes állkapcsú, borostás férfi lépett ki az éjszakába, és egyenesen rám nézett.

A mellkasomat félelem szorította el, teljesen ledermedtem. A francba! Azt reméltem, legalább bejutok, mielőtt megállítanak.

A férfi tetőtől talpig feketébe volt öltözve, a zakóját a vállára vetette a mutatóujjára akasztva. Nem szólt semmit, csak egy csillogó, piros almát fényesített még tovább az inge ujján, és olyan átható tekintettel méregetett, hogy a hideg futkosott tőle a hátamon.

Fehér fogsor villant, ahogy beleharapott az almába. A héja olyan harsogó reccsenéssel hasadt fel, hogy megint beleborzongtam: ez a mellékhatása, ha az ember veszélyes terepre merészkedik.

Vagy talán ez a férfi hatása, mert le sem tudtam venni a tekintetem a félig lehunyt szeméről. Meg a szájáról. Ahogy épp csak egy kicsit felém hajolt… Vajon vendég a szállóban? Csak szeretném, gondoltam, legalábbis ennél a szállónál.
A szívem foglyul ejtett pillangó módjára verdesett a mellkasomban, úgy éreztem, mintha valami szakadék szélén táncolva várnék… valamire.

Mondj valamit!

De nem tudtam sem megszólalni, sem megmozdulni.
A földbe gyökerezett a lábam.

A jóképű idegen kicsit oldalra döntötte a fejét, mintha ő is várna valamire, és így jobban láthattam a magasan ülő arccsontja ívét (épp olyan éles, szögletes volt, mint az állkapcsa vonala) meg a formás, telt ajkait. Zöld volt a szeme, mint a halvány jáde, a tekintete fel-alá szaladgált a testemen. Olyan bensőséges pillantás volt, hogy úgy éreztem, mintha szépen lassan lefejtené rólam a fehér egyberuhámat meg a sportcipőmet.

Nagyot nyeltem, egyik lábamról a másikra álltam, amíg így tanulmányozott. Legalább a kórházi köpenyt átvettem! De a rendes hétköznapi ruhámban is egyértelmű volt, hogy semmi keresnivalóm még a közelében sem ennek a nyilvánvalóan ötcsillagos szállodának.

Amikor végre tett felém egy lépést, megpillantottam a görbülő tetoválást a felhajtott ingujja alatt. A széles válla izmos felsőtestet engedett sejtetni az inge alatt, de most valami egészen más okból akadt meg rajta a szemem: a szíjak miatt, és a lélegzetem is elakadt, ahogy megláttam a két hóna alatt himbálózó két pisztolyt.

Szóval egy őr. Összeszorult a gyomrom. Egyenesen egy őrbe… nem, egy fegyveres őrbe futottam bele!

– Hát te meg ki vagy? – Mély és simogató volt a hangja, mintha valami bűnös csábítás szólt volna belőle, nem egy egyszerű kérdés.

Csak bámultam rá, próbáltam eldönteni, érdemes-e hazudnom. Erről a férfiről üvöltött, hogy veszélyes.

Felvonta a sötét szemöldökét, és ezzel ismét a kutató, óvatos szemére vonta a figyelmem.

– Cate – szakadt ki belőlem a nevem, mintha parancsot adott volna, nem csak kérdést tett volna fel. – Cate Holloway.

Mi a fészkes fenéért mondtam meg ennek a pasasnak a teljes nevemet? Fegyvere van, én meg itt vagyok Gage-ék területén! Gondolom, így legalább tudja majd, mit kell felírni a sírkövemre.

– Eltévedtél, Cate Holloway? – Kattant a foga a nevemen, én meg azon kaptam magam, hogy az alsó ajkamba harapok. Vajon ennek a pasasnak már teljesen természetes, hogy így árad belőle a veszély meg az érzékiség, vagy kimondottan törekszik rá, hogy lebontsa a falaimat? Felemeltem az állam, egyenesen a ragyogó szemébe néztem.

– Lachlan Gage-et keresem.

– Komolyan? – pislogott egyet, és az ajkán a vigyor egyenes vonallá alakult. – És milyen ügyben?

Megint nagyot nyeltem.

– Személyes ügyben.

– Személyes ügyben? – Most már érdeklődés villant a szemében.

– Igen. Azaz neked semmi közöd hozzá.

– Ebben az esetben… – és itt ismét nagyot, sokatmondót harapott az almából – a válasz nem.

Bosszúság futott át rajtam, rövid időre felszabadított a kényelmetlen érzéseim nyomása alól.

– Nem megyek el innen, amíg nem beszéltem Lachlannel!

Erre vállat vont.

– Akkor mondd meg, miért akarsz beszélni vele.

Nem tűnt valószínűnek, hogy át tudok furakodni mellette, akkor se tudtam volna, ha nem lett volna felfegyverezve. Megint nagy levegőt vettem.

– Az öcsém miatt – mondtam. – Az öcsémről kell vele beszélnem.

– Ma este? – Lengette kicsit a kezét előttem, miközben feltűnt egy másik tetoválás: az ujjai bütykéig befedte az egész alkarját. Sosem láttam még hasonlót. Szimbólumok, szavak voltak benne, de fogalmam sem volt, milyen nyelv lehet. – Nem igazán van félfogadási idő. Kérj időpontot!

Nem nagyon hittem, hogy lehet olyat kérni Lachlan Gage-től.

Karba tettem a kezem, igyekeztem türelmetlennek tűnni.

– Ez nem várhat.

– Nem várhat? – ismételte kissé gúnyosan.

Az öcsém a kórházban fekszik, és közben ez a seggfej itt úgy tesz, mintha ez egy teljesen normális este lenne! Vajon itt volt a lövöldözésnél is? Érdekli egyáltalán, hogy mások megsérültek? Biztosan tudja! Megint fellángolt bennem a düh.

– Ezért vagyok itt. Élet-halál kérdése, hogy megegyezésre jussunk.

– Értem. – Egy pillanatra elgondolkodott, miközben a nyakát nyújtogatta. Aztán közelebb lépett, nekem meg elakadt a lélegzetem. Most meg akar ragadni? Ledobni a lépcsőn? Vagy inkább berángatni az ajtón?

Úgy vigyorodott el, mintha kiolvasta volna a gondolataimat, aztán a közeli kukába hajította az almacsutkát.

Ez a pasas nagyon is tudatosan szórakozik velem!

Már fordult is a bejárat felé.

– Kövess, és ne maradj le!

Sietve indultam utána, mielőtt meggondolja magát – vagy mielőtt az inamba száll a bátorságom. Lehet, hogy ez az egyetlen esélyem megmenteni az öcsémet. A pasas megállt a lassan elinduló forgóajtó előtt, előreengedett. A szívem megint kihagyott egy ütemet, de az agyam nagyon is jól tudta, hogy ez nem úriemberi gesztus. Végül is Gage-nek dolgozik – nem lehet úriember.

Nem mertem visszanézni rá, ahogy ő is belépett mögöttem, de a szűkös helyen is ott éreztem a hátam mögött a két pisztolyával meg a cédrusos-fűszeres illatával. Kibotorkáltam a fülkéből, ő meg nagy léptekkel jött utánam, közben egymás után lehajtotta az inge ujját, és begombolta a mandzsettagombokat. Ilyen férfiak nem is léteznek. Akik így sétálnak a világban, mintha bizony az övék lenne! Folyton lopott oldalpillantásokat kellett rá vetnem, hogy biztosan nem csak képzelem-e.

Megállt, és belebújt a zakójába.

– Csak utánad!

Motyogtam egy „köszönöm”-öt, beléptem az előcsarnokba, és megint földbe gyökerezett a lábam.

Láttam a szállót kívülről, de ez nem készített fel rá, belülről mekkora. A fehér márványpadló úgy ragyogott, hogy láttam előttünk elnyúlni a tükörképünket. A mennyezet biztosan legalább tíz méter magasan volt, oszlopok tartották, és a hatalmas előcsarnok közepén lépcső görbült fel csigavonalban az emeletre. Sok-sok vendég nyüzsgött itt, egyesek a rézszínű liftek sora felé igyekeztek, mások folyosókra fordultak be. Akárhová néztem, gyémántok, gyöngyök csillogtak. A gazdag vendégek mögött aranyozott keretű festmények lógtak a falakon. Elegáns volt minden és időtlen, nem valami kétes tanya az illegális tevékenység fedezésére, mint amit elképzeltem.

– Mint egy palota! – suttogtam magam elé.

Erre a férfi felhorkant, nyilván mulattatta a megjegyzésem, de nem szólt semmit.

Fehér zakós pincér indult felénk, kesztyűs kezével ezüsttálcát nyújtott oda.

– Harapnivalót?

Nagyot kordult a gyomrom, így emlékeztetve, hogy egész este túl elfoglalt voltam, hogy egyáltalán bármit egyek, de hát én itt nem bízom semmiben – még az ételben sem. Még mielőtt nemet inthettem volna, a kísérőm egy intéssel elküldte a pincért. Megállt, és felém fordult. Mélyen a szemembe nézve figyelmeztetett:

– Ne egyél, ne igyál itt semmit!

Már majdnem elnevettem magam, amikor rájöttem, hogy nem viccel.

– És miért ne? – Csípőre tettem a kezem, a fejemet felszegtem. – Mert hogy nem tartozom a flancos vendégeitek közé?

– Csak… ne! Erre! – mormogta, és a liftek felé intett. – Maradj a közelemben!

– Nem fogok elszaladni!

– Pedig azt tennéd, ha lenne eszed – felelte, és megint felvillant valami a szemében. – De hát a vérünkért ostobaságokat is megteszünk, nemde?

– Mostohatestvérem – ráztam a fejem.

Na tessék, már megint túl sokat mondtam neki! Mi van ebben a pasasban?

– Mostohatestvéred?

– De számomra családtag. – Most már nem mondtam semmi mást. Gondoljon csak, amit akar a szegény, kétségbeesett árváról meg a bajkeverő mostohatestvéréről.

– Értem – mondta megint, mintha fejben jegyzeteket készítene rólam. A liftnél megnyomta a „lefelé” gombot. – Akkor remélem, hathatósan tudsz érvelni az érdekében.

Visszatartott lélegzettel lestem, ahogy félrehúzódik a liftajtó, és kicsit reméltem, hogy nem jön utánam az apró fülkébe.

De jött.

A kezelőpanelre szegeztem a tekintetemet, néztem a felvillanó fényeket rajta, miközben lefelé tartottunk, a szálló legalsó szintjére, és egyre jobban kalapált a szívem.

Akkor most tényleg belevetem magam ebbe? Fogom magam és szembeszegülök Lachlan Gage-dzsel, hogy megmentsem az öcsémet?

Vagy legalábbis megpróbálom.

Kinyílt az ajtó, de a pasas nem lépett ki. Hanem kinyújtotta a karját az ajtó szenzora elé, hogy ne csukódjon be.

Én csak néztem a kinyitott ajtót, meg a tetovált alkarját, az ujján az aranygyűrűt, a közepén azt a koromfekete követ, és kicsit megingott bennem a fene nagy önbizalom. Nem gondoltam, hogy ilyen messzire eljutok. Csak az adrenalin meg a nagy elhatározás vitt előre.

– Épp jókor értél ide – mormogta a pasas. – Csak a következő egy órában hallgat meg kéréseket.

– Kéréseket? – fintorodtam el. Mégis mi a francról beszél ez?

– Hát nem a nap-éj egyenlőség miatt jöttél? – kérdezte lassan, majd hozzátette: – A Mabon miatt?

Most meg már rejtvényekben beszél!

– Azért jöttem, mert az öcsém lőtt sebbel fekszik a kórházban, amit itt szerzett, a ti kurva flancos szállodátok előtt, néhány órája!

Erre mozdulatlanná dermedt.

– Ti meg persze már el is tüntettétek a vért – tettem hozzá.

Az állkapcsán megrándult egy izom.

– Az egy igen sajnálatos dolog volt, puszta félreértés.

– Tényleg? – Megint felszikrázott a dühöm, bele is kapaszkodtam gyorsan, mielőtt ismét kihuny a láng. – Nem hiszem. De mivel biztos vagyok benne, hogy aggódsz, elmondom, hogy a másik férfi, akit behoztak, a halottasházban van!

– Sajnálatos. – Az ajtó felé sandított. – Adhatok egy tanácsot? Jól gondold meg, mit vagy hajlandó felajánlani az öcséd életéért cserébe! Az én fajtámnak nem kenyere a kegyelem.

Az ő… fajtájának? Hát persze, a bűnözőknek! Nagyot nyeltem, és kiléptem a liftből.

– Akkor mi a kenyere?

Még egyszer, utoljára végigsiklott rajtam a tekintete, és egy apró mosolyba görbült az ajka, ahogy válaszolt:

– A vágy!

Veszélyesen csengett a szó a szájából. De akármilyen csábítóan is hangzott, szinte a bőrömön éreztem, mennyire vigyáznom kell most. Nem kellett kérdeznem, mit is ért ez alatt, ő meg nem gondolta, hogy ki kéne fejtenie. Kilépett a liftből, én meg egy pillanatra haboztam. Most visszaléphetnék, megnyomhatnám az előcsarnokhoz tartozó gombot. Még elmenekülhetnék – erről a helyről, ettől a férfitől. Mindentől, ami a válaszában rejlett.

De hát régebben már átküzdöttem magam a poklon. Akár idegenvezetést is tarthatnék belőle. Az oldalamnál ökölbe szorult a két kezem, úgy mentem a pasas után be az alvilág gyomrába.

A fekete falakon kis karos lámpákban neonfények égtek, fura, éles megvilágításba helyezve a falak mellett álló fegyveres őröket. A férfi felemelte a kezét, és egy pillanatra mintha elhalványult-felragyogott volna az egész helyiség; biztosan
a sok-sok égő szivar füstje tette, édes, súlyosan fojtogató illattal töltötték meg a levegőt. Vibrált minden az asztalok, pultok köré csoportosuló testek részegítő energiájától. Poharak csilingeltek, kártyák suhogtak. A mennyezetről kalitkák lógtak le, bennük táncosok: nem volt rajtuk más ruha, csak gyöngysorok, lassan mozogtak a háttérben hallható halk, érzéki zene ritmusára. Bár mintha senki észre sem vette volna őket.

Szorosan a kísérőm nyomában mentem, ahogy átfurakodott a tömegen. Tekintetek követtek minket, néhányan már mintha készültek volna mondani is valamit, de a szigorú arca láttán mégsem tették.

Minden egyes lépéssel sebesebben vert a szívem, gyorsabban száguldoztak a gondolataim. Az én gyűrűm nyilván nem érhet sokat olyasvalakinek, aki így él. De semmi másom nincs. Nem hittem, hogy kéne neki a szar kocsim, a fizetésemből meg épp csak ki tudtam gazdálkodni a lakbért. Még azt sem engedhettem meg magamnak, hogy az elromlott légkondit megjavíttassam. De talán az őr igazat mondott, és Gage-et nem a pénz érdekli. Minek a pénz, ha itt van neki mindez?

Na de „vágy”?

Igyekeztem nem gondolkodni rajta, mit jelenthet ez.

A helyiség hátsó végébe tartottunk, egy nagy, nehéz tölgyfa ajtó felé. Két, szintén talpig feketébe öltözött férfi állt a két oldalán, a közeledtünkre kihúzták magukat. Az alacsonyabbiknak vörös haja volt, a magasabbnak ezüstösen ősz, a feje egyik oldalán rövidre nyírva, a másikon hosszúra növesztve. Nagyjából ugyanolyan magasnak tűnt, mint a férfi, akivel érkeztem, hasonlóan robusztus testfelépítéssel és még nála is több tetoválással. Az ajkában a hajához illő ezüstkarika.

– Már nem tudtam elképzelni, hová tűntél. – Karika beletúrt a hajába, a tekintete végigsiklott rajtam. Felvonta
a szemöldökét, de nem szólt semmit.

– Mit keresel itt, Shaw? – fordult a vörös hajúhoz a kísérőm.

– Ugyanazt, amit te – vigyorgott rá Shaw. – Végül is…

De a férfi még csak el sem mosolyodott.

– Húzz innen a picsába! Úgy volt, hogy ma este távol maradsz.

Shaw erre még jobban kihúzta magát, az arca megrándult, ahogy vissza akart vágni, de végül nem tette, inkább távozott. Amikor eltűnt az emberek között, az ezüstös hajú őr felemelte a két kezét.

– Roark, megmondtam, hogy ma este tartsd távol innen! – dörrent rá a kísérőm.

Roark csak vállat vont.

– Már nem gyerek.

A férfinek, úgy tűnt, ez nem nagyon tetszik, de végül
a fejével a bezárt ajtó felé intett.

– Bent vannak már?

Roark még egyszer rám pillantott, aztán válaszolt:

– Igen. Az ügyfél is itt van.

A kísérőm most felém bólintott:

– Ellenőrizd a táskáját!

– Szó sem lehet róla! – ragadtam meg még erősebben
a táskámat.

Erre rám nézett, halvány mosoly futott át az arcán, ami gyorsan eltűnt.

– Vissza is kísérhetlek, ha úgy kívánod. – Farkasszemet néztünk egy ideig, aztán a fejével megint a táskám felé bólintott.

Odanyújtottam, és dühösen bámultam Roarkra, amíg az beletúrt.

– Semmi – jelentette ki, és visszaadta. – Nem kéne őt…

– Meghallgatást kért. Nem utasíthatom vissza. – Úgy tűnt, mintha ez bosszantaná, mintha valami trükkel vettem volna rá, hogy lehozzon ide.

– Nem igazán alkalmas időpont – figyelmeztette Roark.

De a férfi megragadta a karomat, és az ajtó felé irányított.

– Nekem tökéletesen alkalmasnak tűnik.

Innen most már nem lehet visszafordulni.

HARMADIK FEJEZET

Egy férfi hevert a földön a fentről pislákoló fény körében. Két sötét ruhás ember állt felette, akik szintén őröknek néztek ki.

A helyiség közepén hatalmas főnöki íróasztal állt, rajta nem volt semmi, csak az egyik sarkán egy tálban almák, mint valami vészjósló csendélet.

De inkább az asztal túloldalán állóktól gyökerezett megint földbe a lábam.

Brutálisan gyönyörű férfiak gyülekezete volt, mind öltönyben, mintha az elegáns ruhával elfedhették volna a valódi természetüket. Mind fiatalabbak voltak, mint vártam volna. Harmincnál egyetlen nappal sem nézett ki idősebbnek egyikük sem. Nem csoda, hogy olyan könnyedén szerveztek be Channinghez hasonló gyerekeket.

A csoport közepén álló férfi végigmért minket, ahogy beléptünk. Ő is jóképű volt, de valami kegyetlen módon, és a gúnyos mosolya sem illett a képbe. Olyan embernek tűnt, akinek hatalma van. Egy vadállatnak. Ő lenne, akihez jöttem? Vártam, hogy leül az asztalhoz, vagy hogy rám veti magát.

De ő arra a férfira pillantott, aki lekísért.

– Itt az idő, Lach.

Beletelt pár pillanatba, mire megértettem, mit is jelent ez. Tágra nyílt a szemem, ahogy leesett. A férfi, akivel jöttem, nem őr! Nem valami engedelmes csatlós!

– Te vagy… – Lach! Azaz Lachlan Gage.

Jeges félelemmel vegyes megdöbbenés ömlött el bennem. Őrült, elvetemült, könyörtelen… ezeket szokták rá mondani. Én meg vakon követtem, és besétáltam a csapdába!

Az ő arcán is gúnyos mosoly terült el.

– Tényleg nem tudtad?

Megszólalni sem voltam képes. Csak bámultam némán.

Tudta, mit akarok. Tudta, miért jöttem ide. De közelebb hajolt, és suttogva csak annyit mondott:

– Egy pillanat, és a tiéd vagyok – és rám kacsintott. Aztán felegyenesedett, átsétált az asztal másik oldalára, és leült a székbe, akár egy trónra. – Mi ez az egész akkor?

Az egyik férfi odalépett, és a fülébe súgott valamit. Gage tekintete végigsiklott a többieken, miközben hallgatta, az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Amikor a férfi visszahúzódott, Gage hátradőlt, az ujjai végét az álla alatt egymáshoz illesztette.

– Tudod, mi történik, ha megszeged a szabályaimat? – szólt meglepően halkan a földön heverő férfihez.

Az válaszul csak nyöszörgött, és összekulcsolt kézzel feltérdelt:

– Kérlek! Csak félreértés volt!

– Ugyan, Martin, te is tudod, hogy ez nem igaz. – Gage megrázta a fejét, aztán odabólintott a mellette álló őrnek. – Megszegted a törvényt!

– Kérlek! Sosem teszek ilyet többé! – váltott taktikát Martin. – Ha adsz még egy…

– Gyanítom, hogy tényleg nem teszel, mert még egy kihágás, és te leszel a következő Vadászat célpontja!

Martin visszahanyatlott a padlóra, az arcán vegytiszta rettegés ömlött el a fura fenyegetés hallatán.

Gage a felé a pasas felé intett, akiről eredetileg azt hittem, hogy ő az.

– Szeretnéd te eldönteni a sorsát, MacAlister? Te vagy a vendég!

MacAlister előlépett, és közben lepöccintett a zakójáról egy láthatatlan szöszt. A félhomályban úgy nézett ki, mint egy pulpitusra igyekvő ügyvéd. Fintorogva nézett le Martinra. Az felsikoltott, ami nekem kicsit túlzásnak tűnt. Mégis mit csinálhat vele MacAlister? Kényszeríti, hogy írjon alá egy vallomást? Vagy kikérdezi?

– Jobb vagy bal? – kérdezte, mire rögtön zakatolni kezdett a szívem. – Nyilván van preferenciád!

– Kérem! Megteszek bármit!

MacAlister kacagott egyet, úgy ingatta a fejét, mintha ez valami vicc lenne közöttük.

Összeszorult a gyomrom. Ezek most tényleg megölik ezt az embert a szemem láttára?

Az egyik őr felrángatta Martint a padlóról, és előrependerítette. Arccal az íróasztalra bukott, a könyörgés helyett már kétségbeesett zokogás tört ki belőle.

– Válassz! – szólt rá MacAlister. – Különben én választok helyetted!

Martin egész testében remegni kezdett.

– Kérem! Ne! A családom…

– A családod is egyetértene velem – morogta Gage.

– Akkor, gondolom, neki mindegy. – MacAlister előhúzott valamit a zsebéből, és a torkomban rögtön az epe ízét éreztem, ahogy megláttam az acélos villanást.

– Ne… – kiáltottam volna, de a tiltakozást belém fojtotta Gage pillantása, ahogy hirtelen felém fordult. Alig látható, apró mozdulatot tett: megrázta a fejét.

A számra szorítottam a tenyerem, pedig minden ösztönöm kiabálva ösztökélt, hogy tegyek valamit, akadályozzam meg, akármi is ez.

MacAlister az asztalra szorította Martin kezét, majd felemelte a kését. Gyorsan szorosan lehunytam a szemem, és igyekeztem teljesen mozdulatlan maradni. De a hangokat nem tudtam kizárni: Martin könyörgését, aztán ordítását.
A vér fröcsögő hangját, a csont reccsenését. Aztán… a csendet.

Kényszerítenem kellett magamat, hogy kinyissam a szemem, megnézzem, mi történt. Az asztalon állt a vér, lecsorgott a padlóra, Martin eszméletlen teste mellé. Ezúttal nem tudtam visszafogni magam, nem is gondolkodtam, csak cselekedtem.

Odaugorva leguggoltam mellé, és gyorsan lekapcsoltam a táskám szíját. Éreztem, ahogy mind engem néznek, miközben a szíjat Martin csuklójára tekertem érszorítónak, hogy legalább lassítsa a vérzést.

– Érdekes – nevetett fel MacAlister. – Ő a következő?

Csak felnéztem rá.

– Egy kibaszott szörnyeteg vagy!

Mindenki mormogni kezdett erre, de Gage felemelte
a kezét.

– A dolgot elintéztük. Szabaduljatok meg tőle! – adta ki
a parancsot, mintha csak a szemetet kellene kivinni. Aztán a tekintete és figyelme már egyenesen énrám irányult.

– Na és vele mi lesz? – kérdezte ismét MacAlister.

– Ő az enyém. – Hosszú, forró pillanatig nézett a szemembe, aztán körbepillantott a többieken. – Fiatal még az éjszaka. Élvezzétek ki! De ne itt!

Senki sem szállt vitába, szépen kisorjáztak az ajtón.

– Óvatosan! – dörrentem rá arra, aki lehajolt, hogy felemelje Martint. Gage-re néztem. – Orvosi ellátásra van szüksége!

– Meg fogja kapni – azzal odabólintott az emberének.

Nem igazán tudtam, mit is fogok mondani, amint becsukódott mögöttük az ajtó. Megacéloztam magam, úgy álltam ott, eltökéltem, hogy bátor leszek. De ahogy közelebb léptem az asztalhoz, a vér szagától megszédültem kicsit.

– Ha holtan akarnám látni, halott lenne – szólalt meg Gage, mintha olvasna a gondolataimban.

Egy tényt és egy figyelmeztetést közölt egyszerre. Csak egy szavába kerül, és én leszek a következő, akit kicipelnek innen.

Ügyet sem vetettem a figyelmeztetésre.

– Megcsonkítottad!

– Hozzá sem értem.

– De hagytad, hogy az a szemét megcsonkítsa!

– MacAlister… – Kicsit vicsorogva mondta ki a nevet. – Kedveli a kegyetlenkedést, de a szokás azt diktálta, hogy hagyjam cselekedni. Nehéz ezt elmagyarázni.

– Vagy inkább lehetetlen! – ráztam meg a fejem. – Leállíthattad volna!

– Talán. De ha tudnád, milyen bűnt követett el az illető, te is rögtön a kés után nyúlnál. De úgy tudom, nem azért jöttél ide, hogy a szokásainkat elítéld. Hanem hogy üzletet kössünk. – Hátradőlt a székén, mintha észre sem venné a vértócsát az asztalon. – Halljuk!

– Már tudod, miért vagyok itt – mondtam összeszorított foggal. – Az öcsém miatt.

Megrázta a fejét.

– De azóta volt egy kis időd, hogy átgondold az ajánlatodat.

– Channing tartozik neked valamivel. Talán pénzzel? – Nagy levegőt vettem. – Azért jöttem, hogy kifizessem.

– Channing küldött? – kérdezte kissé meglepetten.

– Nem. – Hűvös mosolyt villantottam rá. – Mint már elmondtam, ő a kórházban van, utána pedig a börtönben lesz. Szóval lehet, hogy könnyebb velem tárgyalni, mint vele.

Gage felvonta a szemöldökét.

– A kórház nem hívja ki a rendőrséget. Ha valaki ott…

– Én hívtam ki a rendőrséget! – szakítottam félbe. – Fel is függesztettek miatta. Biztos vagyok benne, hogy amint odatelefonálsz, ki is rúgnak.

– Orvos vagy?

– Ápoló! – húztam ki magam előtte.

Most alaposabban szemügyre vett.

– Kitalálhattam volna a nagyon látványos elsősegély-mutatványodból. Sajnálatos módon az öcséd megpecsételte a saját sorsát. Semmit sem tehetek.

– Micsoda? – szakadt ki belőlem. Az előbb néztem végig, ahogy ez a pasas megparancsolja, hogy vágják le egy ember kezét. Egy pillanatra sem hittem neki. Ez megint csak valami beteg játszma.

– Channingnek követnie kellett volna az utasításokat – folytatta.

Előtört belőlem a vakmerőség. Előreléptem, és a vértócsára mutattam az asztalán.

– Ilyen utasításokat? – remegett a hangom, de most már az sem érdekelt.

– Megszegte a szabályokat. – Egy pillanatra már szinte mintha mentegetőzött volna, de volt annyi eszem, hogy ne dőljek be ennek. – Channing élelmet lopott. Nem is tagadta. Nem mintha az számítana. Bűnös, és ezért én semmit sem tehetek.

Leesett az állam erre.

– Élelmet! – ismételtem. Hiába voltam tanúja mindennek az előbb, így sem voltam hajlandó elhinni, hogy… hogy bárki ilyen kegyetlenül cselekedhet ilyen apróságok miatt. – Élelmet lopott, te meg megöleted érte?

– Megöletni? – nézett fel rám Gage, és a hangjából már valami keserű vidámság csengett ki. – Nem tervezem megöletni Channinget. Miért, neked azt mondta?

Nem éppen.

– Hát, meglőni már meglőtték.

– A lövöldözés félreértés volt.

– És ettől máris jobban érzem magam. Akkor mi mást tervezel vele?

– Megfizet azért, amit tett. Ő tudja, mivel tartozik.

– És mivel? – szegeztem neki a kérdést.

– Az életével, de nem a halálával.

Csak bámultam rá, vártam a lezárást. De mivel nem jött, csak tátott szájjal bámultam rá.

– Nem mondod komolyan! Te azt hiszed, hogy az életével tartozik neked?

– Nagyon komolyan mondom. – Hátralökte a székét, és felállt, kihúzta magát. Igencsak magas volt. – És szerintem most távozz!

Minden ösztönöm kiabálva követelte, hogy engedjek, de én mégis kitartottam. Nem vagyok én gyenge, akármit is gondolt rólam! Az, hogy elborzadtam annak láttán, amit ezek Martinnal műveltek, az nem gyengeség. Az csak emberség. Én tudtam érezni, nem úgy, mint ezek a szörnyetegek. És én igenis besétáltam Gage irodájába. Én igenis odaálltam elé. Rosszabb dolgokat is túléltem már, mint ezek az állatok. Erős vagyok, és nem tud megfélemlíteni!

Oldalra billent a feje, a szemében érdeklődés villant annak láttán, hogy dacolok vele.

– Van még valami más is?

Nagyot nyeltem, és erőnek erejével kényszerítettem magam, hogy kimondjam a legnagyobb félelmemet:

– Kérlek! – suttogtam. – Rajta kívül semmim sincs.

– Akkor azt javasolnám, hogy vigyázz rá jobban, Cate! – Felkapott egy almát az asztalon álló tálból, feldobta a levegőbe és elkapta. – Akkor próbáljuk meg újra, rendben? Mit tudsz felajánlani cserébe az öcséd életéért?

Remegett a kezem, ahogy a gyűrűmhöz értem. Megesküdtem, hogy sosem adom ki a kezemből, pedig most igenis megteszem. Channingért. Odanyújtottam a kezem.

– Ezt.

Felcsillant a szeme, halvány meglepetést is láttam benne, ahogy lepillantott a gyűrűre. Megfogta a kezem, a hüvelykujjával végigsimított a bőrömön, megállt a smaragdköves gyűrűnél. Egy pillanatig összeszűkült szemmel vizsgálgatta, és mintha valami kifürkészhetetlen munkált volna közben a fejében. Már kezdett elönteni a remény, de rögtön el is illant:

– Ez értéktelen – jelentette ki.

– Nekem nagyon is értékes.

– Akkor javaslom, tartsd a kezeden, és ne sérts meg azzal, hogy olcsó bizsut ajánlasz egy életért cserébe. Egyébként pedig, mint mondtam, Channing nem pénzzel tartozik.
– Az asztal fölé hajolt, a tetovált kézfejével rátámaszkodott. – Azt mondtad, ez élet-halál kérdés, hát akkor vedd is komolyan! Mit adnál azért, hogy az öcséd tartozását a mai nappal semmisnek tekintsem?

– Bármit! – Könnycseppek csordultak le az arcomon. – Megadnék bármit!

– Még a lelkedet is? – kérdezte halkan.

– Na ne viccelj… – kezdtem, de félbeszakított.

– Odaadnád a saját életedet az öcsédéért cserébe? Elcserélnéd a lelkét?

– Igen! – Egyetlen pillanatig sem haboztam.

– És egészen biztos vagy ebben?

Én is odacsaptam a tenyeremet az asztalra, az arcom egy szintbe került az övével.

– Megtennék bármit, hogy tőled megmentsem!

– Ebben az esetben… – azzal odadobta nekem az almát. Épp csak el tudtam kapni. – Egyél valamit! Olyan hangosan korog a gyomrod, hogy valószínűleg még a lobbiban is hallják!

Csak néztem az almát. Mindazok után, amin átmentem, nem kapok mást, csak egy hülye almát!

– Ezt most kurvára nem mondod komolyan!

– Mindig ellenállsz, ha segíteni akarnak neked? – kérdezte.

Összeszűkült a szemem.

– És mi van azzal, hogy ne egyek, ne igyak itt semmit?

– Azon már túl vagyunk, nem gondolod?

Elegem volt ebből a rejtvényből, ebből az egész kegyetlen világból itt. Ha egy hülye almát tudok csak szerezni Lachlan Gage-től, semmi mást, akkor azt fogok.

Hevesen beleharaptam, és dühösen Gage-re bámultam, de ő csak karba tette a két kezét, és farkasra emlékeztető vigyorral nézett. A tarkómon fura érzés csiklandozott, mintha figyelnének hátulról. Hátra is pillantottam, de nem volt ott senki. Rágtam a falatot, és erősödött a csiklandozás: odanyúltam megdörzsölni, de akkor sem múlt el. Hanem inkább mélyebbre ment, mint egy horog, ami beakad, nekem pedig elállt a lélegzetem, az almát is elejtettem, alig kaptam levegőt.

– Itt kell elmondanom, hogy azt szeretném, ha inkább Lachnak hívnál. – Felvette a leesett almát, egy pillanatra megnézte magának, aztán ahhoz a bűnös szájához emelte, és a tökéletes fehér fogaival kiharapta a falatot, amit én megkezdtem.

Majd’ kiugrott a helyéről a szívem. Egyszerre volt erotikus és mérhetetlenül dühítő látvány. Léptem egyet hátra, megkapaszkodtam az asztal szélében, mert mintha forgott volna velem a helyiség.

– Én most megyek!

– Dehogy mész! – vágta rá. Lenyelte a falatot, láttam az ádámcsutkája emelkedését-süllyedését, ahogy az épp halványan borostás állkapcsa feszült-engedett, a nyelve lenyalta az alsó ajkáról a gyümölcs levét. – Meg kell beszélnünk az egyezségünk részleteit.

– Nincs semmilyen egyezség. – Őrülten zakatolt a szívem, egyre gyorsabban, hevesebben vert, míg már az egész testemben éreztem. Készültem indulni, de ahogy elfordultam volna, azt láttam, hogy nem tudok. Mintha betonba öntötték volna a lábamat. A tarkómon visszatért az a csiklandozás, szúrássá élesedett, mintha láthatatlan horog akadt volna belém. Csak kapkodtam a levegőt és kalapált a szívem. – Mi történik? Mit csinálsz velem?

– Alkut kötöttünk. – Sötétség csillogott a férfi szemében. Úgy nézte, ahogy erőlködöm, mint egy pókhálóba akadt pillangó. – A te lelked az övéért… és most már az enyém vagy!

És csettintett a kezével.

NEGYEDIK FEJEZET

Pánikba esni sem volt időm, mert mindenfelől színek fonódtak körém, ragyogó, szivárványos szálak, a szélük aranyosan csillogott. Próbáltam sikítani vagy megmozdulni vagy bármit tenni, de nem tudtam. A gyomrom liftezett, és széttártam a karomat, hogy valamiben megkapaszkodhassak, de közben átalakult körülöttem az egész világ, és amikor a szálak ismét összekapcsolódtak, már nem Gage asztala előtt álltam. Hanem egy kertben.

Nem volt egy különösebben ápolt, gondozott, rendezett kert, és nem is olyannak tűnt, mint ami az Avalonhoz tartozik. Inkább mintha az édenkertbe tévedtem volna. Az óriási fűzfák tövében valami növény nőtt elvadult csomókban, hatalmas, páfrányszerű levelei akkorára nyúltak, mint én magam. A fejem felett fűzfák ágai lengedeztek, beszüremlett közöttük a napfény, és világos foltokban vetült a fű puha szőnyegére. A fák törzsére öklömnyi egzotikus, karmazsinvörös virágokat növesztő indák futottak fel. Párás volt a levegő, de nem fullasztóan, és a szellőbe a virágok fűszeres illata is belekeveredett. Az illat mélyen a tüdőmbe hatolt, ahogy nagy levegőt vettem…

Aztán valami hirtelen felriasztott ebből a sokkos állapotomból. Ezúttal már mozdult a lábam, és megtántorodtam.

Vagyis inkább egyszerűen majdnem seggre estem.

Erős kar kapott el, felnéztem, és ott állt Gage: érdeklődőn vizsgálgatott. Belekapaszkodtam, amíg végre szilárdnak éreztem a talajt a talpam alatt, és a szédülés el nem múlt. Akkor már nyitottam a szám, hogy magyarázatot követeljek; de újra elállt a szavam, mert most ő változott át a szemem láttára.

Még szebbé vált, most már olyan gyönyörű volt, hogy szinte fizikai fájdalmat okozott ránézni. Újabb tetoválások kacskaringói kúsztak a tagjain, de aztán nem maradtak meg a bőrén, eltűntek nyomtalanul. Még szélesebb lett a válla, feszült is rajta az elegáns ing, és megesküdtem volna, hogy majd’ tíz centivel magasabb is most. Csak hát ez lehetetlen, nem? Valami vad derű csillogott a zöld szemében, ahogy szájtátva bámultam rá. És akkor a füle is megnyúlt, kecses, hegyes formába.

Ennél az utolsónál megrázkódva kitörtem a karjai közül – a lehető legtávolabb kellett tőle kerülnöm!

– Te meg mi vagy? – nyögtem ki, körbe-körbenéztem magam körül, de azért igyekeztem őt is folyton szemmel tartani. – És hol vagyok?

– A másvilágon vagy.

– Hogy a más… vi… világon? – ismételtem dadogva, mintha a szavakat részekre bontva talán képes lennék felfogni az értelmüket. De nem.

– Az én világomban – tette hozzá. – Bár gondolom, most már mondhatjuk, hogy a te világod is.

Az ő… világa? Nem, biztos csak képzelődtem. Nyilván. Hisz ilyesmi nem történhet meg, ilyen dolgok nem szoktak történni!

Félelem tolult a torkomba, de visszanyeltem, csak bámultam az izmos felsőtestét, a hegyes fülét. De hát tényleg, miféle lény ez?

Ellenálltam a késztetésnek, hogy kinyújtsam a kezem, és végigsimítsam a fülét, hiába bizonyíthattam volna így magamnak, hogy nem hallucinálok. Semmi jó nem származhatott abból, ha hozzáérek. Igazán nem is érdekelt, miféle lény ez, vagy hogy hol vagyok. Csak egyvalami érdekelt. Csípőre tettem a kezem, és nagy erőfeszítéssel jóval dacosabb hangon szólaltam meg, mint ahogy éreztem magam:

– Vigyél vissza!

– Attól tartok, az lehetetlen.

– Akkor tedd lehetségessé! – vágtam vissza.

– Alkut kötöttél, vagy máris elfelejtetted?

Gage jádezöld szemében gonosz öröm csillant. Mint egy macska, aki csak játszik az egérrel. És most már bármelyik pillanatban rám vetheti magát.

A gondolat mintha forró korbácsként csapott volna le rám. Megint ez a varázslat, vagy akárhogy is csinálja ezt! Igyekeztem belekapaszkodni a forróságába, eltökéltem, hogy átfordítom valami mássá: dühvé! Az a hasznomra lehet, lendületet ad előremenni, megoldást keresni, hogyan is keveredhetek ki ebből a helyzetből.

– Én aztán nem…

– Megkérdeztem, mit adnál a testvéred életéért – emlékeztetett. – Te meg belementél, hogy odaadod a sajátodat.

Igen, valóban így történt. De arról fogalmam sem volt, hogy ő pontosan mire gondol – vagy hogy kivel is állok szemben. Ez utóbbit még mindig nem tudtam.

– Na jó, de ebbe aztán nem mentem bele! Mégis ki szerez lelkeket biztosítéknak?

De csak intett, elhessegetve az ellenvetést.

– Háromszor kérdeztem meg – mondta, mintha már pusztán ez megpecsételné a sorsomat. – És te elcserélted a saját életedet a testvéredéért. – Elhallgatott, és halálos komolysággal nézett rám. – Megbántad a választásodat?

Igen! De egyébként nem, mert így megmentettem Channinget. Az ajkamba haraptam, hogy ne remegjek, nehogy meginduljanak a könnyeim, mert az talán eloltaná a düh lángját, márpedig most csak az hajtott. Valami azt súgta, ez előtt az ember (vagy akármi is) előtt nem szabad gyengének mutatkozni.

– Látom, hogy megbántad. – Formás ajkai egyenes vonallá préselődtek össze, de aztán csak vállat vont, szálkás bicepsze megfeszült az ing alatt. – De nagy szerencsétlenségedre szinte lehetetlen érvényteleníteni egy tündéralkut.

Rögtön felfigyeltem arra, hogy szinte. Eltartott egy percig, amíg a többit is felfogtam.

– Hogy t-tü-tündér? – alig tudtam kimondani is. A két karomat magam köré fontam, a hüvelykujjammal a gyűrűmet simogattam. Most nem borulhatok ki! Most nem. És itt sem! – Olyan cuki kis lények a virágok közt, szárnyakkal? Olyan vagy?

A felső ajka gúnyos mosolyra görbült, hegyes fogak bukkantak elő mögötte. Mély, torokhangú morgás tört fel belőle. Elöntött a rémület, Gage-nek meg még az orrlyukai is kitágultak. Mindkét karom megfeszült, mintha konkrétan azokkal igyekeznék összetartani magam.

– Vannak köztünk olyanok, akik rendelkeznek szárnnyal. Másoknak nincs – mondta kimért, feszes hangon. Azt nem mertem megkérdezni, ő akkor melyik fajta. Azt gondoltam, azt már nem bírnám ki ép ésszel, ha most még szárnyakat is növesztene. – De kevesen vannak, akik cukik… vagy kicsik. És még azok is halálosan veszélyesek tudnak lenni. Csak egy ember képes rá, hogy ilyen kedves kis lényeknek lásson minket, és az ilyen emberek bizony gyakran az életükkel fizetnek.

Megint végigmértem azt a magas, izmos testét. Tündér! Szóval tündér. Forgattam, forgattam a szót magamban, de még mindig nem tudtam elhinni.

– Jobb, ha ezt észben tartod, amíg itt vagy.

Erre felkaptam a fejem.

– Itt? – bukott ki a számon. – Úgy érted, a másvilágon?

– Mindig bölcs dolog ezt szem előtt tartani a másvilágon, de különösen bölcs itt az Alvilági Udvarban.

– Még alvilági udvar is van? Ezt csak most találod ki!

Gage felvonta az egyik szemöldökét, és ettől úgy nézett ki, mint aki komolyan azon tanakodik, ne fojtson-e meg ott helyben. Helyette inkább sarkon fordult, és szó nélkül elsétált.

Talán mert erre aztán igazán nem számítottam, azonnal utánaugrottam. Vagyis próbáltam: egyetlen lépést sikerült megtennem, aztán a cipőm beleragadt a sárba. Elkáromkodtam magam, nyilván elég hangosan, mert Gage megállt, és megfordulva nézte, ahogy kiráncigálom a lábam a sárba süllyedt sportcipőből. Nem is küszködtem azzal, hogy kiszedjem onnan. Gondoltam, egy börtöncellában úgyse nagyon kell cipő. Csak lenyúltam, és lekaptam a lábamról a másikat is, majd elhajítottam, és aztán indultam Gage után.

– Vihetlek is, ha gondjaid vannak – dobta be halkan, de erre is valami remegés futott végig az én áruló testemen. Már megint ez a tündérvarázs, úgy hatástalanítja a testem vészreakcióit, hogy a hormonjaimat célozza meg.

– Elboldogulok magam is! – morogtam vissza.

A tekintete lassan a csupasz lábamra siklott.

– Megjegyeztem.

Sétált tovább, de ezúttal én is mentem vele. Hűvös, nedves volt a fű a talpam alatt, már majdnem elég kellemes, hogy megnyugtasson, de közben gyanakodva szemlélgettem a körülöttem látható világot. Lecsüngő fűzfaág lógott be elénk, és még mielőtt lehajolva kikerülhettem volna, Gage az egyik tetovált kezével félrehúzta, és akkor pillantottam meg először igazán, hová is kerültem.

Az Avalont is elég lenyűgözőnek találtam, de ahhoz képest, ami itt előttem elterült, gyakorlatilag semmi sem volt. Egy valódi palota magasodott előttem, fekete kőből, beláthatatlan minden irányban, de főleg felfelé. A közepén hegyes torony meredt lándzsaként az ég felé, mintha a mennyeket akarná távol tartani – mintha ez a föld meg az ég nem bírná ki, ha összeérnek.

Mellvédek, árkádsorok újabb és újabb épületeket kötöttek össze. Akkora volt az egész komplexum, hogy a végét sem láttam, mintha valami végtelen labirintus lenne. A csúcsíves tetejű ablakokban zöld fény ragyogott, mint megannyi csillogó smaragd. Soha semmi hasonlót sem láttam életemben, teljesen el is állt a lélegzetem a látványtól. A tekintetem Gage-re siklott, a finoman nem emberi vonalú fülére, a körülötte aura módjára remegő hatalom vibrálására. Neki ez a fura világ az otthona. Ugyanaz a sötét erő van benne is, mint itt a levegőben.

– Ez itt az Alvilági Udvar – szólalt meg, miközben én csak bámultam. – Az új otthonod.

Rögtön felé fordultam, mert a szavai hirtelen kiszakítottak a kábulatból.

– Én aztán nem költözöm ide!

– Talán nem felel meg az elvárásaidnak? – Tett egy lépést felém, és a mozdulat egyszerre tűnt elegánsnak és életveszélyesnek is. – Talán valami gond van?

– Nem tudok! – nyögtem ki nagy nehezen. – Nem maradhatok a másvilágon! Dolgom van, munkám, sokan számítanak rám! – A tarkómon a viszketés visszatért, mélyebbre fészkelődött, oda is nyúltam, hogy megdörzsöljem.

– Azt hittem, épp úgy volt, hogy kirúgnak, az öcséd meg mindjárt megy a börtönbe. Nekem nem úgy tűnik, mintha olyan nagy lenne a pörgés épp az életedben! – mondta lassan Gage, és még közelebb lépett. A bőrén kavarogtak, futkároztak az ábrák, folyton elvonták a figyelmemet. – Nézz szembe a valósággal, Cate! A mostohatestvéred miatt vagy itt. Árva vagy. Nincs családod. Egyedül jöttél valami olyat elintézni, amiről jól tudtad, hogy veszélyes, én meg ebből azt olvasom ki, hogy kevés barátod lehet, ha van egyáltalán. Nem tudja senki, hogy itt vagy. Azt teszek veled, amit csak akarok. Jó lenne, ha ezt észben tartanád.

Olyan érzés volt ezt végighallgatni, mintha egy kéz szép lassan víz alá nyomna, és lent is tartana, csak hogy megmutassa, mennyire védtelen is vagyok. Meg is menthet és meg is fojthat.

– És ne feledkezzünk meg Channingről sem!

– Őt csak hagyd ki ebből! – De valahogy idegennek, keserűnek éreztem a szavakat: a vereség íze volt bennük.

– Ki fogom, amíg itt maradsz – bólintott. – A megegyezés részleteit később is megbeszélhetjük.

Dühösen bámultam vissza rá, de ő csak elnevette magát, és nagy léptekkel megindult a palota főbejárata felé. Nem is várt meg, belökte a magas, boltozatos kaput, és bement. Én meg utána, de azért megálltam, és megbámultam a hat méter magas bejáratot meg a hatalmas tölgyfa ajtószárnyakat: Gage csak egyszerűen kinyitotta az egyiket, mint egy sima bejárati ajtót. Megragadtam és megpróbáltam becsukni. Meg sem mozdult. Ezzel az erővel egy kőfalat is rángathattam volna. Hagytam is, sarkon fordultam, és az előcsarnok láttán ismét elállt a lélegzetem.

Egy tündérmesébe csöppentem! Az óriási ajtón át egy két emelet magas előcsarnokba jutottunk. A fekete márványpadlót arany erecskék szőtték át, az emeletre meg egy hatalmas, lélegzetelállító csigalépcső vezetett fel. A mennyezet közepén aranycsillár függött vagy ezer kis karral, mindegyik végén apró fénygolyóval. Balra valami nappaliféle nyílt, fekete bőrkanapék álltak benne szép rendben egy hatalmas kandalló előtt: ugyan most nem égett benne a tűz, de akkora volt, hogy simán belesétálhattam volna.

Eddig jutottam a szemrevételezésben, amikor Gage türelmetlenül elköhintette magát.