Az ABC-gyilkosságok

részlet

Translation entitled „Az ABC-gyilkosságok”
© 1975, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE
The ABC Murders
Copyright © 1936, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE® and POIROT® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Vermes Magda
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translatinon © 1975 Vermes Magda
2017 Vermes Magda jogutóda
Magyar kiadás © 2017, 2022, 2023
Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó imprintje.

ISBN 978 963 620 309 2

helikon@helikon.hu
www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Arthur Hastings kapitány előszava

Szokásomtól eltérően nem csupán azokról az eseményekről számolok be ebben az elbeszélésben, amelyeknek tanúja voltam. Néhány fejezet ennélfogva harmadik személyben íródott.

Szeretném azonban biztosítani olvasóimat, hogy helytállok mindazért, amiről ezek a fejezetek szólnak. Ha éltem is némi költői szabadsággal a szereplők érzéseinek és gondolatainak ecsetelése terén, azt hiszem, azért meglehetős pontosan írtam le mindent. Legyen szabad megjegyeznem, hogy imitt-amott néha „súgott” Poirot barátom is.

Talán kissé hosszasan foglalkozom e különös bűntett-sorozat folyamán létrejött egyéni kapcsolatokkal, de nem hagyhattam figyelmen kívül az emberi, az érzelmi tényezőket sem. Hercule Poirot egyszer régen drámai módon vezetett rá arra, hogy a bűntett árnyékában idill is születhetik.

Az ABC-rejtély megoldásáról csak azt mondhatom, hogy véleményem szerint Poirot lángesze mesterien birkózott meg egy olyan problémával, amelyhez fogható nem merült föl egész hosszú pályafutása során.

1. fejezet A levél

1935 júniusában mintegy hat hónapra hazajöttem dél-amerikai farmomról. Nehéz idők jártak odakint. Mint mindenki, megéreztük mi is a világgazdasági válságot. Angliában különböző ügyeket kellett elintéznem, és úgy éreztem, ezeket csakis személyesen oldhatom meg sikeresen. Feleségem ott maradt, hogy ellássa a farmot.

Aligha kell mondanom, Angliába érkezvén jóformán első dolgom volt, hogy fölkeressem régi barátomat, Hercule Poirot-t.

London egyik modern, teljes ellátást nyújtó garzonházában akadtam rá. Szemére vetettem – és ő elismerte –, hogy csakis az épület szigorúan mértani külleme és arányai miatt választotta ezt a hajlékot.

– Úgy van, barátom; hát nem gyönyörű a szimmetriája?

Azt mondtam, szerintem kissé túlteng rajta a négyszögletes idom, és megkérdeztem, vajon ebben az ultramodern csodában azt is elérték-e már, hogy négyszögletes tojást tojjanak a tyúkok?

Poirot fölnevetett.

– Sajnos, nem! A tudomány még nem vette rá a tyúkokat, hogy igazodjanak a legmodernebb ízléshez; még most is különböző nagyságú és színű tojásokat tojnak!

Szeretettel néztem öreg barátomra. Remek színben volt, egy nappal sem látszott öregebbnek, mint amikor utoljára láttam.

– Ragyogó erőben van, barátom – jegyeztem meg. – Semmit sem öregedett, sőt, ha lehet ilyet állítani, kevesebb az ősz hajszála, mint utolsó találkozásunkkor.

Poirot sugárzó arccal rám mosolygott.

– És miért ne lehetne? Hisz igaz.

– Úgy érti, ahelyett hogy őszülne, megfeketedik a haja?

– Pontosan úgy.

– De hisz ez valóságos csoda! Ellentmond a természet törvényeinek!

– Mint mindig, kedves Hastings, most is kiütközik a gyanútlan szép lelke. Mit sem változtat ezen az évek múlása! Megpillant valamit, és máris kimondja róla végső következtetését!

Zavartan rábámultam.

Poirot szó nélkül átment a hálószobájába, kihozott onnan egy üveget, és a kezembe nyomta. Az üveg címkéjén ez állt:

REVIVIT – visszavarázsolja a haj természetes színét! Nem festék! Öt színárnyalatban kapható: szőke, gesztenyebarna, sötétbarna, tizianvörös, fekete.

– Poirot! – kiáltottam föl. – Maga festi a haját!

– Ó, végre világosság gyúlt az agyában!

– Jóságos ég… – dadogtam. – Ha legközelebb hazajövök, még hamis bajusza is lesz… vagy máris az?

Poirot ijedten összerázkódott. A bajusza volt mindig a gyengéje, hallatlanul büszke volt rá.

– Jaj, nem, dehogy! Isten segítségével még messze van az a nap. Hamis bajusz! Quel horreur!1

Erőteljesen huzigálta arca ékességét, hogy bizonyítsa valódiságát.

– Meg kell adni, még mindig pompás – nyugtattam meg.

– N’est-ce pas?2 Az én bajuszomnak nincs párja egész Londonban!

Szerencsére, gondoltam magamban, de a világért sem mondtam volna ki, nehogy megbántsam barátom érzelmeit. Inkább megkérdeztem, vajon gyakorolja-e még néha a mesterségét.

– Tudom, hogy évekkel ezelőtt tulajdonképpen visszavonult… – mondtam.

– C’est vrai.3 Tököt termeszteni! És nyomban előadódik egy gyilkosság… én meg hagyom a fenébe a tököt. Azóta pedig, ó, jól tudom, mi van a nyelvén… olyan vagyok, mint a primadonna a sorozatos búcsúfellépéseivel!

Elnevettem magam.

– Csakugyan ilyesmi történt. Minden alkalommal kijelentem: ezzel vége. De nem, mindig fölüti a fejét valami! És bevallom, kedves barátom, nem nekem találták ki a nyugállományt! Ha nem dolgoznak a kis szürke sejtek, berozsdásodnak.

– Értem. Dolgoztatja őket, de mértékkel.

– Pontosan. Finnyás vagyok, válogatok. Manapság csak a bűnügyek legjava való Hercule Poirot-nak.

– És akad elég a javából?

– Pas mal.4 Nemrég majdnem rajtavesztettem.

– Kudarc érte?

– Nem, dehogy! – kiáltott föl Poirot megrökönyödve. – De kis híja volt, hogy én… én, Hercule Poirot!… otthagyjam a fogamat.

Nagyot füttyentettem. – Vállalkozó szellemű gyilkos lehetett!

– Nem annyira vállalkozó szellemű, inkább gondatlan. Igen, az, gondatlan. De ne beszéljünk erről. Tudja, Hastings, sok tekintetben a kabalámnak érzem magát.

– Ugyan! Milyen tekintetben?

Poirot nem válaszolt rögtön.

– Amint meghallottam, hogy áthajózik – folytatta azután –, felötlött bennem: történni fog valami! Együtt vadászunk majd, mint régen. Mégpedig nem valami közönséges ügyben… Valami rendkívüli kell… – izgatottan hadonászott –, valami finom… recherché… délicat…5

– Szavamra, Poirot, bárki azt hinné, ebédet rendel a Ritzben.

– Egy bűnügyet pedig nem lehet megrendelni? Milyen igaza van. – Fölsóhajtott. – De bízom a szerencsés véletlenben… a sorsban, ha így jobban tetszik. Magát a sors rendelte mellém: megakadályozza, hogy elkövessem az egyetlen megbocsáthatatlan hibát.

– Mi az a megbocsáthatatlan hiba?

– Nem venni észre, ami kézenfekvő.

Eltöprengtem ezen, de nem egészen értettem, mire céloz.

– Nos, megesett már magával ez a főbűn? – kérdeztem aztán mosolyogva.

– Pas encore.6 Legalábbis… ami azt illeti…

Elnémult. Elképedve összeráncolta a homlokát. Gépiesen helyére állított néhány tárgyat, amelyet véletlenül félrelöktem.

– Nem vagyok biztos benne – mondta lassan.

Olyan furcsa volt a hangja, hogy meglepetten pillantottam rá. Még nem simult ki a homloka.

Kurta, eltökélt biccentéssel átsietett az ablaknál álló íróasztalhoz, amelynek tartalma, mondanom sem kell, példás rendben sorakozott a rekeszekben és fiókokban, úgy, hogy rögtön megtalálta, amit keresett.

Kezében egy nyitott levéllel lassan közeledett felém, előbb maga is elolvasta, aztán átadta nekem.

– Mondja, kedves barátom, hogy magyarázza ezt?

Kíváncsian vettem kézbe az írást.

A vastag, fehér levélpapíron, nyomtatott betűkkel írva ez állt:

Mr. Hercule Poirot,

ugyebár azt képzeli magáról, hogy megoldja azokat a rejtélyeket, amelyekkel a mi szegény, nehézfejű angol rendőrségünk nem birkózik meg? Nos, hadd lássuk, nagyeszű Poirot úr, mennyire jut azzal a híres nagy eszével! Talán ez sem lesz magának kemény dió. Figyelje Andovert f. hó 21-én.

Tisztelője,

ABC

Megnéztem a borítékot. Nyomtatott betűkkel írták a címzést is.

– London WC l áll a postabélyegzőjén – közölte Poirot. – Nos, mi a véleménye?

Vállvonogatva visszaadtam a levelet.

– Egy őrült írhatta.

– Csak ennyit mond róla?

– Hát nem olyan, mint egy őrült írása?

– De igen, barátom, éppen olyan.

A hangja komoly volt. Kíváncsian fürkésztem az arcát.

– Nagyon komolyan veszi ezt a dolgot, Poirot?

– Az elmebeteget, barátom, komolyan kell venni. Nagyon veszélyes az elmebeteg ember.

– No igen, természetesen, ez igaz… erre nem gondoltam… Én inkább ostoba tréfának vélném ezt a levelet. Valami kedélyes bolond művelhette, aki kissé felöntött a garatra.

– Comment?7 Mit csinált?

– Semmit… ez csak olyan szólás. Részeg volt az ipse, úgy értettem. Többet ivott a kelleténél.

– Merci, Hastings. Részeg: ezt a kifejezést értem. Gondolja, csak annyi az egész? Semmi több?

– Maga talán többnek tartja? – kérdeztem, mert megéreztem hangjában az elégedetlenséget.

Poirot kétkedve rázta a fejét, de nem felelt.

– Tett már valamit ebben az ügyben? – kérdeztem.

– Mit lehet tenni? Az írást megmutattam Jappnek. Ugyanaz a véleménye, mint magának… ostoba tréfa… így mondta. Ilyesmit naponta kapnak a Scotland Yardon. Nekem is volt már részem ilyenben épp elégszer…

– Ezt azonban komolyan veszi?

– Van valami ebben a levélben, Hastings, ami nem tetszik nekem… – felelte lassan, komolyan Poirot.

– Mire gondol?

Ingatta a fejét, aztán fogta a levelet, és elzárta az íróasztalban.

– Ha csakugyan komolyan veszi, nem tudna tenni valamit? – kérdeztem.

– Íme, a tettek embere… mint mindig! De hát mi itt a tennivaló? A megyei rendőrség látta a levelet, de nem veszi komolyan. Ujjlenyomatok nincsenek rajta. Nincs semmi nyom, ami a levél írójára utalna.

– Valójában tehát az egész nem egyéb, csak a maga ösztönös megérzése?

– Nem az ösztönöm, Hastings! Az ösztön nem jó szó erre. A tudásom… a tapasztalatom sugallja, hogy valami nincs rendjén ezzel a levéllel.

Hadonászott, mikor kifogyott a szuszból, aztán csak a fejét ingatta.

– Lehet, hogy bolhából elefántot csinálok. Mindenesetre nincs más hátra, mint várni.

– Persze, pénteken lesz huszonegyedike. Ha akkor kolosszális rablás történne Andover környékén…

– Ó, milyen megnyugtató lenne!…

– Megnyugtató? – Rámeredtem. Különös kifejezéseket használ, gondoltam. – Egy rablás talán izgalmas, de aligha lehet megnyugtató!

Poirot élénken rázta a fejét.

– Téved, kedves barátom. Nem érti, mire gondolok. Megkönnyebbülést jelentene a rablás, mert nem kellene valami mástól tartanom.

– Mitől?

– Gyilkosságtól – jelentette ki Hercule Poirot.

2. fejezet (Nem Hastings kapitány
személyes beszámolója)

Mr. Alexander Bonaparte Cust fölállt, és tekintetét rövidlátón körüljártatta a szegényes hálószobában. A háta merev volt a görnyedt üléstől, de amint kihúzta magát, látszott, hogy valójában magas. Hajlott háta és rövidlátó, fürkésző tekintete megtévesztően hatott.

Az ajtón lógó elnyűtt kabátjához lépett, a zsebéből előkotort egy csomag olcsó cigarettát és gyufát. Rágyújtott, és visszatért az asztalhoz. Fölkapott egy vasúti menetrendet, utánanézett benne valaminek, aztán ismét elmerülten szemlélte az előtte fekvő, géppel írt névsort, végül tollával megjelölte rajta az egyik legfölső nevet. Csütörtök volt, június huszadika.

3. fejezet Andover

Poirot baljós előérzete a névtelen levelet illetően nagy hatást tett rám annak idején, de be kell vallanom, mire valóban elérkezett huszonegyedike, a dolog kiment a fejemből. Elsőként Japp felügyelőnek a barátomnál tett látogatása emlékeztetett rá. A Scotland Yard bűnügyi nyomozóosztályának tisztje, évek óta jó ismerősünk, melegen üdvözölt:

– Teringettét! – kiáltott föl. – Csak nem Hastings kapitány jött vissza a világvégi ősvadonból?! Úgy érzem magam, mint a régi szép időkben, ha itt látom Monsieur Poirot-nál. Ragyogó jó színben van! Épphogy egy csöppet gyérebb a növényzet a feje búbján, mi? De hát ez mindnyájunknál bekövetkezik. Nálam is ez a baj.

Összerezzentem. Minthogy gondosan ráfésülöm a hajam a fejem tetejére, azt hittem, nem lehet észrevenni, mennyire megritkult. Japp viszont sohasem volt túlságosan tapintatos, így hát jó arcot vágtam a megjegyzéséhez, és ráhagytam, hogy egyikünk sem lesz fiatalabb.

– Kivéve Monsieur Poirot-t – mondta Japp. – A hajbalzsam eleven reklámja lehetne. Bajsza dúsabban sarjadzik, mint valaha. Öregkorára jobban ráirányul a közfigyelem, szerepel napjaink minden híres bűnügyében, legyen az vasúti vagy légi rejtély, haláleset a főúri társaságban… mindenben benne a keze. Soha nem volt olyan híres, mint amióta visszavonult!

– Hastingsnek már megmondtam: olyan vagyok, mint a primadonna, aki örökké még egyszer föllép – jegyezte meg mosolyogva Poirot.

– Nem lepne meg, ha úgy végezné, hogy kinyomozza a saját halálát – folytatta Japp nagyot nevetve. – Jó ötlet. Meg kellene írni.

– Bízzuk Hastingsre, ezt neki kell majd megírnia – mondta Poirot, és rám kacsintott.

– Hahaha! Csuda jó móka volna! – kacagott Japp.

Nem értettem, miért olyan hallatlanul mulatságos ez az ötlet. Mindenesetre nem tartottam valami ízlésesnek a tréfát. Poirot, szegény jó barátom, egyre vénül; aligha lehet kellemes neki, ha tréfálkoznak közeledő halálán.

Talán a viselkedésem elárulta, mit érzek, mert Japp másra terelte a szót.

– Hallott már Monsieur Poirot névtelen leveléről? – fordult hozzám.

– A minap megmutattam Hastingsnek – közölte a barátom.

– Persze! – kiáltottam föl. – Egészen megfeledkeztem róla. Ejnye, melyik napot is említette?

– Huszonegyedikét – mondta Japp. – Ezért jöttem föl. Tegnap volt huszonegyedike, és puszta kíváncsiságból fölhívtam este Andovert. Beugratás volt az egész, természetesen. Nem történt semmi. Egy kölyök köveket dobált és betört egy kirakatüveget, továbbá bekísértek néhány garázda részeg fickót, így hát ez egyszer tévedett a mi kedves belga barátunk.

– Bevallom, nagy kő esett le a szívemről – ismerte el Poirot.

– Alaposan begyulladt, mi? – kérdezte Japp nyájasan. – Ugyan, ugyan!… Naponta tucatjával kapjuk az efféle leveleket. Sok ilyen ember akad: nincs jobb dolga, és hiányzik egy kereke, erre leül és leveleket irkál. Nem akar ártani senkinek. Szórakozás, semmi egyéb.

– Csakugyan ostobaság volt, hogy ennyire komolyan vettem a dolgot – mondta Poirot.

– Jobb félni, mint megijedni. De most már mennem kell. Itt van dolgom a szomszéd utcában… orgazdaság… lopott ékszerek… Csak benéztem útközben, hogy megnyugtassam. Kár volna fölöslegesen dolgoztatni azokat a kis szürke agysejteket – mondta kacagva Japp, majd eltávozott.

– Nemigen változott a derék Japp, ugye? – kérdezte Poirot.

– Sokkal öregebbnek látszik; alaposan megőszült. – Ezt kissé gúnyosan mondtam.

Poirot köhintett.

– Tudja, barátom – mondta –, a fodrászom rendkívül leleményes. Van egy ügyes találmánya… az ember fölrakja a feje búbjára, rásimítja a saját haját… megérti, ez nem paróka, hanem…

– Poirot! – hördültem föl. – Egyszer és mindenkorra vegye tudomásul, nem érdekel a nyavalyás fodrásza, sem az átkozott találmánya! Miért? Mi baja a fejem búbjának?

– Semmi… igazán semmi.

– Talán arra céloz, hogy kopaszodom?!

– Ó, dehogy!

– Különben is, mi köze ehhez Jappnek? Faragatlan fickó volt világéletében. Nincs humorérzéke. Az a fajta, aki röhög, ha valaki épp le akar ülni, mikor kihúzzák alóla a széket.

– Ezen jó sokan nevetnének.

– Ami teljesen értelmetlen!

– Nagyon is az, annak a szempontjából, aki épp le akar ülni.

Most már kissé lehiggadtam. Bevallom, érzékeny vagyok ritkás hajamra.

– Ami azt illeti – jegyeztem meg –, kár, hogy semmi sem lett abból a névtelenlevél-ügyből.

– Valóban tévesen ítéltem meg. Valami kétes, gyanús dolgot szimatoltam benne. Pedig csak ostobaság volt. Sajnos, ahogy öregszem, egyre gyanakvóbb leszek, mint a vak házőrző kutya, amely akkor is morog, ha senki sem jár arra.

– Ha együtt akarunk működni, körül kell néznünk valami jó „zaftos” bűntett után – mondtam nevetve.

– Emlékszik még a múltkori megjegyzésére? Ha úgy lehetne megrendelni egy bűntettet, mint egy ebédet, mit választana?

Belementem a játékba.

– Hadd lássuk. Nézzük az étlapot. Betörés? Hamisítás? Nem, nem hinném. Vegetáriánusoknak való. Ha már, akkor legyen gyilkosság… véres gyilkosság… persze körítéssel.

– Természetesen. Azaz hors d’oeuvres8.

– Ki legyen az áldozat… férfi vagy nő? Azt hiszem, férfi. Valami nagykutya. Amerikai milliomos. Miniszterelnök. Újságkirály. Tetthely… nos, miért ne lehetne a jó öreg könyvtárszoba? Felülmúlhatatlan a légköre. A gyilkos fegyver… talán egy különleges, görbe tőr… vagy valami tompa tárgy… egy faragott kőbálvány…

Poirot nagyot sóhajtott.

– Itt volna persze még a méreg – folytattam –, ez azonban mindig olyan unalmasan szakszerű… Vagy a revolverdörrenés az éjszakában… Szerepeljen továbbá egy-két gyönyörű lány…

– Vörös hajú – mormolta a barátom.

– Ez régi vicc. Az egyik szép lányt persze igaztalanul gyanúsítanák… és valami félreértésbe bonyolódna a fiújával. Kell még néhány gyanúsított, és mondjuk, egy érett asszony… amolyan fekete hajú, veszedelmes fajta… aztán az áldozat egy barátja vagy vetélytársa… aztán egy hallgatag titkár… ismeretlen múlttal… és egy nyers modorú, szívélyes fráter meg egypár elbocsátott cseléd vagy vadőr vagy ilyesmi… és egy ostoba detektív, olyasféle, mint Japp… és… hm… körülbelül ez minden…

– Így képzeli el a zaftos bűnügyet?

– Látom, nem ért egyet velem.

Poirot bánatosan végigmért.

– Gyönyörűen összefoglalta jóformán valamennyi detektívtörténetet, amelyet valaha is megírtak.

– Jó, jó, és maga mit rendelne?

Poirot lehunyta a szemét, és hátradőlt a székén. Hangja valóságos dorombolás volt.

– Egy nagyon egyszerű bűntényt. Nyugodt, családi életben történő, egyáltalán nem bonyolult bűntényt; csöndes, szenvedélymentes, nagyon intim bűntényt…

– Hogy lehet egy bűntény intim?

– Tegyük föl – dünnyögött Poirot –, négyen ülnek a bridzsasztalnál, egy ötödik, aki nem játszik, távolabb ül, a kandalló mellett. A játszma végén holtan találják a tűznél ülő embert. A négy közül az egyik, amikor asztalra volt terítve a lapja, odament, és végzett vele. A másik három elmélyedt a játékban, nem vette észre. Ó, ez volna a nekem való bűntett! Melyik a négy közül?

– Én nem látok ebben semmi izgalmasat.

Poirot szemrehányó pillantást vetett rám.

– Nem lát, mert nincs benne görbe tőr, sem zsarolás, sem istenszobor kilopott smaragdszeme. Sem ismeretlen, kinyomozhatatlan keleti méreg. Maga megátalkodott érzelgős lélek! Nem egy gyilkosságot szeretne, hanem egy egész sorozatot.

– Elismerem – mondtam –, hogy a detektívregényekben gyakran megélénkíti a cselekményt egy újabb gyilkosság. Ha az első már lezajlott az első fejezetben, és az utolsó előtti lapig más sem történik, csak az összes szereplő alibijét követjük, az bizony néha kissé unalmassá válik.

Csöngött a telefon. Poirot füléhez emelte a kagylót.

– Halló… halló… igen, itt Hercule Poirot…

Egy-két percig hallgatott, aztán láttam, amint elváltozik az arca. Röviden bele-beleszólt a kagylóba:

– Mais oui…9

– Igen, persze…

– De igen, jövünk…

– Természetesen.

– Lehet, hogy úgy van…

– Hogyne, magammal viszem. Viszontlátásra.

Letette a kagylót, és hozzám lépett.

– Japp hívott föl, Hastings.

– Igen?

– Most érkezett vissza a Yardra. Üzenet várta Andoverből…

– Andoverből?! – kiáltottam föl izgatottan.

– Meggyilkolták egy kis trafik tulajdonosát, egy Mrs. Ascher nevű idős asszonyt – mondta lassan a barátom.

Kissé leforrázva hallgattam. Andover nevének hallatára felcsigázott érdeklődésem hirtelen lelohadt. Valami fantasztikusat vártam, valami különleges csemegét! Egy öreg trafikosnő meggyilkolását valahogy közönségesnek, érdektelennek találtam.

Poirot ugyanazon a halk, komoly hangon folytatta:

– Az andoveri rendőrség úgy véli, tudja, ki a tettes…

Újabb csalódás ért ezzel.

– Az asszony, mint mondják, rossz viszonyban volt a férjével. A férfi iszákos, züllött, eléggé hitvány alak. Nemegyszer fenyegetőzött már, hogy megöli a feleségét. Tekintettel a történtekre azonban az ottani rendőrség szeretné megint megnézni a nekem küldött névtelen levelet. Azt mondtam, azonnal leutazunk Andoverbe.

Kissé jobb kedvre derültem. Utóvégre, ha közönséges, mocskos kis esetnek tűnt is, mégis bűntény volt, és nekem bizony már ugyancsak régen akadt dolgom bűntettel és bűnözőkkel.

Alig figyeltem barátom következő szavaira. Később azonban visszaemlékeztem rájuk – és jelentőségükre.

– Ez a kezdet – mondta Hercule Poirot.

Lábjegyzetek

1 Micsoda borzalom!

2 Ugye?

3 Ez igaz.

4 Jó néhány.

5 Különleges ínyencfalat…

6 Még nem.

7 Hogyan?

8 Előétel.

9 De igen.

Tartalom

Arthur Hastings kapitány előszava

1. fejezet
A levél

2. fejezet
(Nem Hastings kapitány személyes beszámolója)

3. fejezet
Andover

4. fejezet
Mrs. Ascher

5. fejezet
Mary Drower

6. fejezet
A tetthely

7. fejezet
Mr. Partridge és Mr. Riddell

8. fejezet
A második levél

9. fejezet
Gyilkosság Bexhill-on-Sea-ben

10. fejezet
Barnardék

11. fejezet
Megan Barnard

12. fejezet
Donald Fraser

13. fejezet
Tanácskozás

14. fejezet
A harmadik levél

15. fejezet
Sir Carmichael Clarke

16. fejezet
(Nem Hastings kapitány személyes beszámolója)

17. fejezet
Poirot tétlen

18. fejezet
Poirot beszédet vág ki

19. fejezet
Ki Svédhonból való

20. fejezet
Lady Clarke

21. fejezet
Egy gyilkos személyleírása

22. fejezet
(Nem Hastings kapitány személyes beszámolója)

23. fejezet
Doncaster, szeptember 11.

24. fejezet
(Nem Hastings kapitány személyes beszámolója)

25. fejezet
(Nem Hastings kapitány személyes beszámolója)

26. fejezet
(Nem Hastings kapitány személyes beszámolója)

27. fejezet
A doncasteri gyilkosság

28. fejezet
(Nem Hastings kapitány személyes beszámolója)

29. fejezet
A Scotland Yardon

30. fejezet
(Nem Hastings kapitány személyes beszámolója)

31. fejezet
Poirot kérdez

32. fejezet
Fogjuk meg a rókát

33. fejezet
Alexander Bonaparte Cust

34. fejezet
Poirot mindent megmagyaráz

35. fejezet
Finálé

Lábjegyzetek

www.agathachristie.hu

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0