NICHOLAS SPARKS

A kívánság

NICHOLAS SPARKS

A kívánság

A mű eredeti címe

The Wish

Copyright © 2021 by Willow Holdings, Inc.

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 590 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Pam Pope-nak és Oscara Stevicknek

Köszönetnyilvánítás

Ennek a kötetnek a megjelenésével ünneplem írói munkásságom huszonötödik évfordulóját. Mérföldkőhöz érkeztem. Nem gondoltam, hogy idáig jutok, amikor először tartottam a kezemben első regényemet, a Szerelmünk lapjait. Őszintén mondom, nem hittem, hogy azt követően ismét találok egy jó történetet, azt pedig végképp nem, hogy íróként megélhetést biztosítok magamnak és családomnak.

A puszta tény, hogy negyed évszázada a szenvedélyemnek élek, nem válhatott volna valóra kitartó segítőim nélkül, akik szüntelenül ellátnak tanácsokkal, megbecsülnek, ha kell, akadékoskodnak, vigasztalnak, terveznek, és kiállnak mellettem. Theresa Park nevét említem először. A húszas éveinkben ismertük meg egymást, a harmincas és negyvenes éveinket mániákus munkával töltöttük, közben családot alapítottunk, közös filmeket készítettünk, most pedig bölcsen és eredményesen éljük az ötvenes éveinket. Barátok vagyunk, társak, és együtt járjuk az élet útját. Kapcsolatunk kiállta a próbát, számtalan sikerben és kudarcban osztoztunk pályafutásunk során, amely sohasem volt unalmas.

A Park & Fine csapatát nagyon régóta ismerem, el sem tudom képzelni, hogy nélkülük publikáljak, vagy belevágjak egy film marketingjébe. Kétség sem férhet hozzá, hogy ők a szakma legfelkészültebb, legigényesebb és legelszántabb gárdája. Abigail Koons, Emily Sweet, Alexandra Greene, Andrea Mai, Pete Knapp, Ema Barnes és Fiona Furnari kiválósága és szakértelme kiemelkedik az ügynökség irodalmi részlegében, és a tényirodalmi csapat is remek kvalitásokkal rendelkezik. Celeste, nagyon örülök, hogy megismerhettelek, és egyből láttam, hogy tökéletes párt alkottok Theresával.

A Grand Central Publishing második otthonommá vált az évek során. Bár az évtizedek múlásával változtak az arcok, a szerzők irányába mutatott tisztesség, kedvesség és segítőkészség ugyanaz maradt. Michael Pietsch elnök becsületességének és éleslátásának köszönhetően a cég kiállta az idők próbáját, és rengeteget fejlődött. Ben Sevier csodálatos igazgatója és gazdája a kiválóan működő vállalkozásnak. Karen Kosztolnyik főszerkesztő kedves és kitartó segítője munkámnak, szigorú, de tiszteletteljes tanácsaira mindig számíthatok. A szüntelenül lelkes Brian McLendonnak különdíj járna, amiért marketinges munkájának köszönhetően a könyveim évről évre eltalálnak az olvasókhoz, akárcsak a fáradhatatlan Amanda Pritzkernek, akinek hála, a kötetek mindig az érdeklődés középpontjába kerülnek. Beth de Guzman, azon kevés emberek egyike vagy, aki az első regényem megjelenése óta a kiadónál dolgozol. Állhatatos munkádnak köszönhetően a régebbi könyveimre ugyanolyan figyelem irányul, mint az újakra, és, úgy érzem, ez a sikerem egyik titka. A halk szavú és kitartó Matthew Ballast az írók népszerűsítésének nagymestere. Kollégája, Staci Burt éles eszű és önzetlen PR-szakember, aki nem fél a Covidtól, a váratlan utazásoktól és a szeszélyes szerzőktől. Köszönöm az angol nyelvű kiadásaimért felelős Albert Tang művészeti vezető és könyvborító-tervezőm, Flag munkáját. Srácok, zsenik vagytok! Évről évre elkápráztattok a gyönyörű és egyedi borítókkal.

Hálás vagyok Catherine Olimnak, amiért oly sok krízist megoldott, és amiért fáradhatatlanul részt vett a munkám népszerűsítésében. Szókimondó, rettenthetetlen vezető és harcos vagy, köszönöm a tippeket, amelyeknek óriási hasznát veszem a képernyőn, és azt is, hogy megvédesz az igaztalan kritikáktól.

LaQuishe „Q” Wright a közösségi média világának kiemelkedő szakértője. Megérzései, kapcsolatai és szakértelme létfontosságúak ebben a kiszámíthatatlan és gyorsan változó világban. Q imádja a munkáját, és ebből megannyi sztárügyfele bőségesen profitál. Mollie Smith, nem hiszem, hogy létezik ember, aki jobban ért nálad a rajongók nyelvén. Mindent tudsz, és Q-val mindig remekül képviseltek az olvasók előtt.

Köszönettel tartozom a hollywoodi képviselőimnek, az Anonymous Contentnél dolgozó Howie Sandersnek, aki évtizedek óta bölcs tanácsadóm és hűséges barátom. Sokat adok a véleményére, és csodálom az emberi tartását. Rengeteg mindenen mentünk keresztül együtt, ezért vakon megbízom benne. Köszönöm Scott Schwimer, lerázhatatlan, de mégis kedves ügyvédem munkáját, aki huszonöt éve képviseli az érdekeimet, és mindent tud a szakmájáról. Kevés ember ismer nála jobban, ezért felbecsülhetetlen értékű tagja a mindig összetartó csapatnak.

Abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy a magánéletemben olyan baráti kör és család vesz körül, akiknek a szeretetére és támogatására mindennap számíthatok. Köszönöm Pat és Bill Mills, a Thoene család – köztük Mike, Parnell, Matt, Christie, Dan, Kira, Amanda és Nick –, a Sparks család – köztük Dianne, Chuck, Monte, Gail, Sandy, Todd, Elizabeth, Sean, Adam, Nathan és Josh –, valamint Bob, Debbie, Cody és Cole Lewis támogatását. Hadd említsem meg azon barátaim nevét is, akik nagyon sokat jelentenek a számomra: Victoria Vodar, Jonathan és Stephanie Arnold, Todd és Gretchen Lanman, Kim és Eric Belcher, Lee, Sandy és Max Minshull, Adriana Lima, David és Morgan Shara, David Geffen, Jeannie és Pat Armentrout, Tia és Brandon Shaver, Christie Bonacci, Drew és Brittany Brees, Buddy és Wendy Stallings, John és Stephanie Zannis, Jeanine Kaspar, Joy Lenz, Dwight Carlbom, David Wang, Missy Blackerby, Ken Gray, John Hawkins és Michael Smith, a Van Wie család (Jeff, Torri, Ana, Audrey és Ava), Jim Tyler, Chris Matteo, Rick Muench, Paul du Vair, Bob Jacob, Eric Collins. Végül, de nem utolsósorban köszönet jár csodálatos gyermekeimnek, Milesnak, Ryannek, Landonnak, Lexie-nek és Savannah-nak, akik a világon a legtöbbet jelentik számomra. Szeretlek titeket.

Közelgő karácsony
Manhattan, 2019. december

Manhattan úgy megváltozik minden decemberben, hogy Maggie alig ismer rá. Ezúttal is turisták tömegei lepték el a Broadway színházait meg a belvárosi áruházak előtti járdákat, és úgy hömpölyögtek, mint egy lusta folyó. Az üzletek és éttermek megteltek bevásárlótáskákkal rohangáló emberekkel, a láthatatlan hangszórókból karácsonyi zene szólt, és csillogó díszekbe öltöztették a szállodák előcsarnokait. A Rockefeller Center karácsonyfáját színes égők és ezernyi telefonvaku villanása ragyogta be, és olyan forgalmi dugók keletkeztek, hogy gyakran érdemesebb volt gyalog közlekedni taxi helyett. A sétának azonban megvoltak a hátrányai. Általában hideg szél süvített az épületek között, ezért meleg alsóruházatot, sálat, kesztyűt és állig begombolt kabátot kellett viselni.

Maggie Dawes világéletében szabad és nyughatatlan lélek volt. Szerette a New York-i karácsonyokat, bár mindig megállapította, hogy fényképen jobban mutatnak. Mint a legtöbb Manhattanben élő ember, ha tehette, ő is elkerülte a belvárost az ünnepek alatt. Szívesebben maradt a Chelsea-ben lévő otthona környékén, vagy melegebb tájakra utazott. Folyton úton lévő, szabadúszó fényképészként inkább New York-i lakcímmel rendelkező vándornak érezte magát, mint a város polgárának. Az éjjeliszekrényében tartott jegyzetfüzetben százas listát írt össze azokról a helyekről, ahová vágyott. Némelyik olyan távoli és annyira ismeretlen, hogy az odajutás is komoly előkészületet igényelt.

A listát húsz éve vezette, amióta otthagyta a szabadegyetemet. Ha valamiért megragadta a fantáziáját egy hely, felírta, és kihúzta azt, ahová eljutott. Fényképezőgéppel a nyakában bejárta az összes kontinenst, megfordult több mint nyolcvankét országban, és az Egyesült Államok ötven államából negyvenháromban. Több tízezer felvételt készített a botswanai Okavango-delta állatvilágától kezdve a sarki fényig Lappföldön. Fényképezett az Inka Ösvényen, a Csontvázparton Namíbiában és Timbuktu romjainál. Tizenkét évvel ezelőtt megtanult búvárkodni, és tíz napon át dokumentálta a Raja Ampat-szigetek tengervilágát. Négy évvel ezelőtt ellátogatott Bhutánba, a híres Paro Taktsangba, vagyis a Tigrisfészekbe, egy hegyoldalba épített buddhista kolostorba, ahonnan pazar kilátás nyílik a Himalájára.

Sokan irigyelték a kalandjai miatt, de Maggie megtanulta, hogy a kaland szónak nem csak jó értelme van. Úgy érezte, most is hasonló kalandban van része, legalábbis így mutatta be a helyzetét az Instagram-követőinek és a YouTube-csatornájára feliratkozóknak. Ez a kaland azonban a galériája és a Nyugati Tizenkilencedik utcában lévő, szűk, kétszobás lakása környékére korlátozta a mozgásterét az egzotikus úti célok helyett. E miatt a kaland miatt játszott el néha az öngyilkosság gondolatával.

Tudta azonban, hogy nem lenne rá képes. Már a gondolat is megrémítette, és ezt nyilvánosan elismerte az egyik YouTube-felvételen. Tíz évig csak szakmai videókat készített. Havi két-három posztban elmondta, hogyan választja ki a témáit, Photoshop-tanácsokat adott, és véleményezte az új fényképezőgépeket meg a kiegészítő felszereléseket. A YouTube-videók, az Instagram-posztok, a Facebook-oldala és a honlapján található blog nagy népszerűségnek örvendtek a fotóőrültek körében, és jót tettek a szakmai hírnevének is.

Három éve azonban, egy hirtelen ötlettől vezérelve, feltett a YouTube-csatornájára egy videót, amelyben a nem sokkal korábban kapott diagnózisról beszélt, és amelynek semmi köze sem volt a fényképezéshez.

Talán nem lett volna szabad közzétennie a felvételt, amelyen összefüggéstelenül, rémülten és a bizonytalanságtól fojtogatva arról beszél, hogy IV. stádiumú melanomája van. Az internet kietlen messzeségébe kiáltott, magányos, reményvesztett hang azonban felkeltette az emberek figyelmét. Maggie sem értette, miért, de a videó, az összes addigi közül pont az, először csak módjával, majd egyre növekvő számban vonzotta a felhasználókat, végül hatalmas nézettséget produkált hozzászólásokkal, kérdésekkel és pozitív értékelésekkel olyan emberektől, akik addig sohasem hallottak róla és a fotóiról. Mivel úgy érezte, kötelessége válaszolnia azoknak, akiket megérintett a helyzete, közzétett a diagnózisról egy újabb felvételt, amely még népszerűbb lett. Azóta nagyjából havi rendszerességgel új posztokkal jelentkezett, főleg azért, mert úgy érezte, nincs más választása. Az elmúlt három év során beszámolt a különböző kezelésekről, azok hatásairól, és néha a műtéti hegeket is megmutatta. Beszélt a sugárkezelésekből visszamaradt égési sérülésekről, a hányingerről, a hajhullásról, és őszintén eltűnődött az élet értelmén a kamera előtt. Szóba került a halálfélelem és a kérdés, létezik-e a másvilág. Nehéz témák, de hogy valamelyest gátat szabjon a búskomorságának, mindent elkövetett, hogy a lehető legderűsebb hangon beszéljen. Ez lehetett a népszerűség egyik oka. Bár ki tudja? Csupán az vált bizonyossá, hogy szinte teljesen akaratlanul a saját webes valóságshow-ja sztárja lett, amelynek az elején megcsillant ugyan a gyógyulás reménye, de az idő múlásával egyértelművé vált az elkerülhetetlen vég.

Aligha meglepő, hogy a nagy finálé közeledtével a nézettség egyre növekedett.

Az első Valóságvideóban, amelyet magában Rákvideónak nevezett, Maggie fanyar mosollyal belenézett a kamerába, és ezt mondta:

– Amikor megtudtam, kivert a frász, aztán kezdett hozzám nőni.

Tudta, hogy elég morbid szójáték, de az egész helyzet teljesen valószínűtlen volt számára. Miért pont vele történik? Abban az időben harminchat éves volt, rendszeresen sportolt, és viszonylag egészségesen étkezett. A családjában sosem volt rákos megbetegedés. A borongós Seattle-ben nőtt fel, és Manhattanben élt, ami eleve kizárja a sok napsütést. Ráadásul sohasem járt szoláriumba. Semmi értelme nem volt az egésznek, de pont ez a lényege a ráknak. A rák nem válogat, csak megtámadja a kiszemelt szerencsétlen áldozatot. Maggie végül megértette, jobb lenne, ha azt kérdezné: Miért ne pont vele történne? Nem tartotta magát különleges embernek, és ugyan előfordult az élete során, hogy néha érdekesnek, intelligensnek, sőt, olykor csinosnak találta magát, de sohasem gondolta magát különlegesnek.

Amikor megkapta a diagnózist, esküdni mert volna rá, hogy tökéletesen egészséges. Egy hónappal korábban a Maldív-szigetekhez tartozó Vaadhoon járt, ahol fotósorozatot készített a Condé Nast számára. A part menti biolumineszcenciát akarta megörökíteni, amely természetes módon belülről világítja meg az óceán habjait. A kísérteties és egyben lenyűgöző látvány a planktonoknak köszönhető, és Maggie még arra is szánt időt, hogy saját maga számára is készítsen felvételeket, amelyeket idővel a galériában akart értékesíteni.

Az egyik délután, fényképezőgéppel a kezében, egyedül sétált a szállodához közeli, szinte teljesen néptelen tengerparton, és alkalmas helyet keresett az esti fotózáshoz. A part egy része, esetleg egy előtérben álló szikla, az égbolt és természetesen a fodrozódó hullámok képe jelent meg a képzeletében. Már több mint egy órája fényképezett különböző látószögből és helyekről, amikor elsétált mellette egy pár, kéz a kézben. Annyira lekötötte a munka, hogy szinte észre sem vette őket.

Néhány pillanat múlva, miközben a partot mosó hullámokat nézte a keresőben, megszólalt valaki a háta mögött. Angolul beszélt, erős német akcentussal.

– Látom, elfoglalt, bocsásson meg, ha zavarok – kezdte a nő.

– Tessék – felelte Maggie, miközben leeresztette a kameráját.

– Tudom, nem az én dolgom, de megnézette már orvossal a lapockáján lévő sötét foltot?

Maggie összeráncolt homlokkal forgatta a fejét, de hiába, nem látta a fürdőruha pántja mellett lévő foltot.

– Nem tudtam, hogy ott van – mondta, zavartan hunyorogva az asszonyra. – Miért érdekli?

– Hadd mutatkozzam be – felelte az ötvenes éveiben járó, őszülő, rövid hajú hölgy. – Dr. Sabine Kessel vagyok. Bőrgyógyász, Münchenből. Rendellenesnek tűnik ez a folt.

– Úgy érti, rákom van? – kérdezte Maggie.

– Nem tudom, de az ön helyében haladéktalanul megvizsgáltatnám – felelte a nő óvatosan. – Az is lehet, hogy semmiség.

Ám az is lehet, hogy komoly, gondolta Maggie.

Öt éjszakába telt, mire elkészültek a kívánt felvételek, és elégedett lett az eredménnyel. A digitális utómunkák során akarta tökéletesíteni a fotókat, mert manapság az igazi művészet ott tör felszínre. Ennek ellenére tudta, remekül sikerültek a képek. Anélkül, hogy különösebben aggódott volna, négy nappal a hazatérése után időpontot kért dr. Snehal Khatritól, egy Upper East Side-i bőrgyógyásztól.

A foltot biopsziának vetették alá 2016 júliusában, majd újabb vizsgálatok következtek. MRI- és PET-felvételeket készítettek a Memorial Sloan Kettering Kórházban a hónap végén. Miután megjöttek az eredmények, dr. Khatri leültette Maggie-t az egyik vizsgálóban, majd halkan és komoran közölte vele, hogy IV. stádiumú melanomája van. Még aznap bemutatták dr. Leslie Brodigan onkológusnak, aki később a kezelést végezte. Az első vizit után Maggie utánanézett a betegségnek az interneten. Bár dr. Brodigan azt mondta, a statisztikák félrevezetők, mert szinte minden eset egyedi, Maggie-t elkeserítették az adatok. A IV. stádiumú melanoma túlélési rátája a diagnózist követő öt év elteltével tizenöt százalék alá csökken.

Megdöbbenve és kétségbeesetten, másnap elkészítette az első Rákvideót.

Mivel először annyira megdöbbent, hogy alig emlékezett valamire, a második találkozás alkalmával dr. Brodigan – aki ragyogó kék szemével, szőke hajával maga volt a jó egészség megtestesítője – ismét mindent elmagyarázott a betegségről. A IV. stádiumú melanoma lényegében azt jelenti, hogy a rák nemcsak a távolabbi nyirokcsomókra terjedt át, hanem más szervekre is, Maggie esetében a májára és a gyomrára. Az MRI- és a PET-felvételek kimutatták, hogy a rákos daganatok úgy ellepték a teste egészséges részeit, mint hangyák az erdei asztalon hagyott elemózsiát.

A lényeg az lett, hogy a következő három és fél év a kezelések meg a lábadozás nyűgével telt, amely során a szorongás sötét útvesztőiben néha felcsillant a remény. A rákos nyirokcsomókat műtétileg eltávolították, akárcsak az áttéteket a májban és a gyomorban. Az operációt iszonyú fájdalmakkal járó sugárkezelés követte, amely során több helyen elfeketedett a bőre, és újabb forradások kerültek a műtéti hegek mellé. Maggie megtudta, többfajta melanoma létezik a IV. stádiumon belül, amelyek más és más kezelést igényelnek. Az ő esetében immunterápiát írtak elő, ami két évig eredményesnek látszott, de végül mégis csődöt mondott. Ezután, múlt áprilisban megkezdődött a hónapokig tartó kemoterápia. Gyűlölte a mellékhatásait, de meg volt róla győződve, hogy eredményes lesz. Miért ne lenne az, gondolta, hiszen a kezelés minden mást is kiirt a szervezetében. Manapság alig ismerte meg önmagát a tükörben. Az étel ízét majdnem mindig keserűnek vagy sósnak érezte, ezért alig evett, és a már amúgy is meggyötört teste újabb tíz kilogrammot vesztett. Maggie ovális, barna szeme beesetté és aránytalanul naggyá vált kiugró járomcsontja felett, és az arcbőre megfeszült a koponyáján. Mindig fázott, ezért vastag pulóvereket viselt, még a túlfűtött lakásban is. Sötétbarna haja teljesen kihullott, majd idővel foltokban elkezdett visszanőni, de világosabb és olyan vékony szálú lett, mint egy csecsemőé, ezért szinte mindig fejkendőt vagy kalapot viselt. A nyaka olyan vézna és törékeny lett, hogy kénytelen volt sállal eltakarni, nehogy folyton meglássa a tükröződő felületeken.

Valamivel több, mint egy hónappal ezelőtt, november elején újra CT- és PET-felvételeket készítettek, és decemberben ismét találkoznia kellett dr. Brodigannel. A doktornő a szokásosnál tapintatosabbnak tűnt, és a szeme megtelt együttérzéssel. Elmondta Maggie-nek, hogy a kezelés több mint három éve alatt a kór terjedése ugyan lelassult, de nem állt meg. Amikor Maggie megkérdezte, milyen egyéb kezelési lehetőségek léteznek, dr. Brodigan finoman arra terelte a szót, hogy fordítsa inkább a figyelmét az életminőségre a hátralévő időben.

Így adta Maggie tudtára, hogy a vég elkerülhetetlen.

Több mint kilenc évvel ezelőtt Maggie egy Trinity nevű művésszel nyitott közös galériát, ahol a férfi szobrai foglalták el a hely nagy részét. Trinity igazi neve Fred Marshburn volt, egy kiállításmegnyitón ismerkedtek össze, ami elég szokatlan volt, hiszen Maggie ritkán járt ilyen eseményekre. A szobrász már akkoriban rendkívül népszerűnek számított, és egy ideje kacérkodott a gondolattal, hogy saját galériát nyit. Csak az akadályozta meg ebben, hogy esze ágában sem volt menedzselni a galériát, sőt, egyetlen percet sem akart ott tölteni. Mivel egyből összebarátkoztak, és a fotók semmilyen szempontból sem jelentettek konkurenciát a szobroknak, megállapodást kötöttek. Szerény fizetés fejében Maggie viszi az üzletet, és kiállíthatja a legjobb munkáit. Abban az időben ez presztízskérdésnek számított, mert elmondhatta, hogy saját galériája van, és természetesen a Trinitytől kapott pénz is jól jött. Az első két évben alig vásároltak a fotóiból.

Mivel Maggie abban az időben elég sokat, legalább száz napot utazott évenként, a galéria mindennapos működtetését egy Luanne Sommers nevű asszonyra bízta. Luanne gazdag, elvált nő volt, felnőtt gyerekekkel. Csupán annyi szakmai tapasztalattal rendelkezett, mint egy amatőr műgyűjtő, de meg kell hagyni, remek érzékkel vásárolt a környék elegáns és méregdrága áruházaiban. Ennek megfelelően csodásan öltözködött, lelkiismeretesen végezte a munkáját, kötelességtudó volt, szívesen tanult, és cseppet sem érdekelte, hogy alig keres többet a minimálbérnél. Ahogy mondogatta, annyi asszonytartást kap, hogy fényűző körülmények között élheti nyugdíjas napjait, és nem győzte a sok ebédmeghívást.

Luanne született értékesítő volt. A kezdetek kezdetén Maggie elmagyarázta neki az összes kép technikai hátterét és a felvételekhez köthető valamennyi történetet, amelyek gyakran legalább olyan érdekesek voltak, mint maga a fotó. Trinity alkotásai, amelyek különböző anyagokból – mint vászon, fém, műanyag, ragasztó, festék – és olyan tárgyakból álltak, amelyeket szeméttelepekről szedett össze – például szarvasagancsok, befőttesüvegek és konzervdobozok –, elég eredetiek voltak, hogy lelkes vitát váltsanak ki a nézők között. A művészt imádták a műkritikusok, és borsos áruk ellenére jól mentek a munkái. A galéria nem reklámozta magát, és nem fogadott vendégművészeket, ezért nem kellett megőrülni a sok teendőtől. Előfordult olyan nap, hogy csupán néhány ember tévedt a galériába, és az év utolsó három hetében nem nyitottak ki. Maggie, Trinity és Luanne hármasa remek csapatnak bizonyult, és kiállta az idő próbáját.

Két dolog azonban mindent megváltoztatott. Először is, Maggie Rákvideói új embereket vonzottak a galériába. Nem a szokásos, kortárs művészetekért és fotográfiáért rajongó embereket, hanem egyszerű turistákat Tennesseeből vagy Ohióból, akik az Instagramról vagy a YouTube-ról ismerték Maggie-t, és együttéreztek vele. Némelyikük megkedvelte a fényképeit is, de a legtöbbjük egyszerűen csak találkozni akart vele, vagy vásárolni akart egy aláírt fotót emlékül. A telefon folyton csengett, és özönlöttek a rendelések az ország különböző pontjairól, ráadásul az interneten keresztül is komoly forgalmat bonyolítottak. Maggie és Luanne alig győzte a munkát, és tavaly úgy döntöttek, hogy az ünnepek alatt is nyitva tartják a galériát, mert a tömeg egyre csak özönlött. Maggie ekkor tudta meg, hogy hamarosan elkezdődik a kemoterápia, ami hónapokra munkaképtelenné teszi. Egyértelművé vált, hogy fel kell venniük valakit, és ezzel Trinity is teljesen egyetértett. A sors úgy akarta, hogy másnap besétált a galériába egy Mark Price nevű fiatalember, aki Maggie-t kereste. Maggie alig akarta elhinni, hogy ilyen véletlen előfordulhat.

Mark Price friss diplomás létére úgy nézett ki, mint egy középiskolás. Maggie először azt hitte, újabb videórajongóval találkozik, de csak félig lett igaza. Mark nem tagadta, hogy az internetről ismeri a fotókat, külön méltatta a videókat is, és végül átnyújtotta az önéletrajzát. Elmondta, állást keres, és nagyon szeretne elhelyezkedni a művészetek világában. Hozzátette, a művészet és a fotográfia segítségével olyan új gondolatokat is kommunikálni lehet, amelyek szavakkal nem kifejezhetők.

Annak ellenére, hogy Maggie-nek voltak fenntartásai egy rajongó alkalmazásával kapcsolatban, még aznap leült Markkal. Az interjú során kiderült, hogy a fiatalember alaposan felkészült. Részletesen ismerte Trinity munkásságát, külön kitért egy-egy alkotásra, amelyeket a Modern Művészeti Múzeumban, illetve a New School Egyetemen állítottak ki, és párhuzamot vont a szobrai és Robert Rauschenberg kései munkái között, mindezt értelmesen és nem túllihegve a témát. Ezek után nem volt meglepő, hogy Maggie alkotásait is alaposan és közelről ismerte. A hibátlan válaszok ellenére Maggie kissé vonakodott, és nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy csak egy újabb olyan emberrel hozta össze a sors, aki közelről akarja végignézni a haláltusáját.

Bár tudta, hogy hamarosan kénytelenek lesznek alkalmazni valakit, az interjú végén Maggie mégis azt mondta, jelenleg nincs szükség új munkaerőre, amire Mark udvariasan csak annyit kérdezett, ennek ellenére átnyújthatná-e az önéletrajzát. Visszagondolva, ezzel a mondattal vette le a lábáról: „Ennek ellenére engedje meg, hogy átnyújtsam az önéletrajzomat.”

Kissé régiesen és arisztokratikusan fogalmazott, és Maggie nem tudta elfojtani a mosolyát, amikor Mark átnyújtotta a dokumentumot.

A hét folyamán Maggie posztolt pár hirdetést a szakmai honlapokra, és felhívta néhány más galériában dolgozó ismerősét. Ezután folyamatosan özönlöttek az érdeklődések meg az önéletrajzok a postafiókjába, és Luanne hat jelentkezőt meginterjúvolt. Eközben Maggie vagy hányt, vagy hányingertől szenvedett otthon, mert abban az időben kapta meg az első infúziós kezelését. Csupán egy jelentkező bizonyult alkalmasnak második interjúra, de amikor végül a hölgy nem jött el a megbeszélt időpontra, kihúzták a nevét a listáról. Luanne aggódva látogatta meg Maggie-t, hogy tájékoztassa. Maggie napok óta nem tette ki a lábát a lakásból, a kanapén feküdt, és a Luanne-től kapott gyümölcs- és fagylaltturmixot kortyolgatta, az egyetlen dolgot, amit magába tudott préselni.

– Nem hiszem, hogy nem találunk senkit – mondta Maggie a fejét csóválva.

– Nincs tapasztalatuk, és fogalmuk sincs a művészetről – méltatlankodott Luanne.

Neked sem volt, tehette volna hozzá Maggie, de nem szólt, mert tudta, az asszony barátként és alkalmazottként is derekasan megállja a helyét, igazi kincs. Meleg szívével és rendíthetetlen nyugalmával már régóta többnek számított egyszerű alkalmazottnál.

– Megbízom a véleményedben. Elölről kell kezdenünk – mondta Maggie erőtlenül.

– Biztos, hogy nincs más a jelentkezők között, akit érdemes meginterjúvolni? – kérdezte az asszony csüggedten. Váratlanul Maggie eszébe jutott Mark Price, és az udvarias mondat, amellyel azt kérdezte, átnyújthatná-e az önéletrajzát. – Min mosolyogsz?

– Nem mosolygok – felelte Maggie.

– Dehogynem. Már ismerlek. Mi jutott eszedbe?

Hogy időt nyerjen, Maggie ismét belekortyolt a turmixba, majd végül kibökte:

– Egy fiatalember járt a galériában, mielőtt meghirdettük az állást. Még most sem tudom hová tenni. Azt hiszem, az önéletrajza most is ott van az asztalomon – mondta, és megvonta a vállát. – Az sem biztos, hogy érdekli még az állás – tette hozzá, mintha ezzel akarná lezárni az ügyet.

Miután Luanne megtudta, hogy került Mark a galériába, elhúzta a száját. Már nagyon jól ismerte a betévedő emberek motivációját, és tudta, akik Maggie videói miatt jönnek, gyakran bizalmi viszonyban képzelik magukat vele, olyan embernek tartják, akitől megértésre és együttérzésre számíthatnak. Sokszor elmesélik a történetüket, a kiállt szenvedéseket és a szeretteik elvesztését. Annak ellenére, hogy Maggie szívesen meghallgatta őket, néha túl nagy tehernek bizonyult számára a bátorításuk, mert magában is alig tartotta a lelket. Luanne mindent megtett, hogy a rámenősebbeket távol tartsa.

– Megnézem az önéletrajzát, és beszélek vele – ajánlotta Luanne. – Azután meglátjuk, mit tegyünk.

A következő héten az asszony felhívta Markot. A beszélgetést két hivatalos interjú követte, amelyek közül az egyiken Trinity is részt vett. Luanne áradozott a fiatalemberről, de Maggie még így is ragaszkodott hozzá, hogy újra beszéljen Markkal. Négy napba tellett, mire elég erőt gyűjtött, hogy ismét bemenjen a galériába. Mark Price öltönyt viselt, időben érkezett, és kezében egy vékony mappával lépett az irodába. Maggie-t a hányinger kerülgette, miközben ismét átnézte az önéletrajzot, megjegyezve, hogy Mark az Indiana állambeli Elkhartból származik, és látva, hogy mikor diplomázott a Northwestern Egyetemen, gyors fejszámolást végzett.

– Ezek szerint huszonkét éves – mondta.

– Igen.

A fiú gondosan elválasztott hajával, kék szemével és babaarcával úgy nézett ki, mint aki most indul az érettségi bankettre.

– Látom, hittudományt hallgatott – folytatta Maggie.

– Igen.

– Miért pont hittudományt?

– Apám lelkipásztor. Azt tervezem, hogy én is e téren szerzek mesterfokú végzettséget, és a nyomdokaiba lépek – felelte Mark. Ez cseppet sem lepte meg Maggie-t.

– Miért érdekli a művészet, ha egyházi pályára készül? – kérdezte.

Mark összeérintette az ujjai hegyét, és látszott, hogy alaposan megfontolja a választ.

– Mindig úgy éreztem, hogy a művészet és a hit közös tőről fakad. Mindkettő eszközként szolgál az ember számára, hogy megismerhesse a saját érzelmeinek mélységét, és hogy megtalálja a választ, mit jelent számára a művészet. Az ön és Trinity művei mindig elgondolkodtatnak, és ami a legfontosabb, olyan érzéseket keltenek bennem, amelyek során ámulatba esem. A hit számomra ugyanezt jelenti.

Jó válasz volt, Maggie-nek mégis olyan érzése támadt, mintha Mark titkolna valamit. Elhessegette magától a gondolatot, és szokványos kérdésekkel folytatta az interjút, az eddig végzett munkáival, a fotóművészettel és a kortárs szobrászattal kapcsolatban, majd végül hátradőlt a székben.

– Miért gondolja, hogy megfelel az elvárásainknak? – kérdezte.

Markot nem ejtette zavarba a sok kérdés.

– Először is, úgy érzem, jól együtt tudnék dolgozni Ms. Sommersszel. Az interjúnk után megengedte, hogy elidőzzem a galériában, és további kutatás után leírtam néhány gondolatot a kiállított alkotásokról – mondta, és átnyújtotta az irattartót. – Ms. Sommersnek is adtam egy másolatot.

Maggie átlapozta a mappát. Az egyik oldalon megállt, beleolvasott abba a részbe, amelyben egy Dzsibutiban, 2011-ben készült fényképéről ír. Abban az időben évtizedek óta nem tapasztalt aszály sújtotta az országot. A kép előterében egy tevecsontváz feküdt, a háttérben csodálatosan színes ruhákba öltözött három család látható, amelynek tagjai vidáman és mosolyogva menetelnek egy kiszáradt folyómederben. Viharfelhők gyülekeznek az égbolton, amelyet narancsszínűre és vörösre fest a lenyugvó nap. Mindez éles kontrasztot alkot a napszítta csontvázzal és a csapadék hiányától kiszáradt, töredezett földdel.

Mark észrevételei meglepő technikai jártasságról és érett gondolkodásról tanúskodtak. Maggie pontosan arra törekedett, hogy megjelenítse a reménytelenség ellenére felragyogó valószínűtlen jókedvet és az ember jelentéktelenségét a természet kiszámíthatatlan erőivel szemben. Mark remekül megérezte a szándékot.

Maggie becsukta a mappát, mert nem volt értelme tovább olvasni.

– Úgy látom, jól felkészült, és a korához képest meglepően érett a látásmódja, de nem ezzel van gondom. Szeretném tudni az igazi okot, amiért jelentkezett.

– Úgy vélem, nagyon különlegesek a képei – felelte Mark összeráncolt homlokkal. – Akárcsak Trinity szobrai.

– Ez minden? – kérdezte Maggie.

– Hogy érti?

– Őszinte leszek – mondta Maggie, és felsóhajtott. Túl fáradt és beteg volt, és túl kevés ideje volt hátra, hogy ne legyen őszinte. – Már azelőtt leadta az önéletrajzát, hogy meghirdettük az állást, és beismerte, hogy kedveli a videóimat. Ez aggodalommal tölt el, mert néhányan, akik látták a betegségemről szóló felvételeket, abba az illúzióba ringatják magukat, hogy közel állnak hozzám. Nem szeretnék ilyen alkalmazottat – tette hozzá határozottan. – Az a vágya, hogy összebarátkozunk, és mély, bensőséges beszélgetéseket folytatunk? Erre nincs esély, mert nem szándékozom sok időt a galériában tölteni.

– Megértem önt – felelte Mark udvariasan és nyugodtan. – Az ön helyében én is így éreznék. Biztosíthatom róla, az egyetlen szándékom az, hogy kiváló munkatárs legyek.

Maggie nem döntött azonnal. Aludt rá még egyet, és másnap megbeszélte az ügyet Luanne-nel és Trinityvel, akik Maggie további kételyei ellenére bizalmat szavaztak a fiúnak. Mark május elején munkába állt.

Maggie nem bánta meg a döntést. A nyár folyamán elvégzett kemoterápia teljesen kiütötte, ezért egy héten csupán néhány órát töltött a galériában. Amikor néha találkoztak, Mark maga volt a megtestesült professzionalizmus. Vidáman köszöntötte Maggie-t, sokat mosolygott, és mindig Ms. Dawesnak szólította. Sohasem késett a munkából, sohasem jelentett beteget, nem zavarta az irodában, csak akkor kopogtatott be halkan, ha egy komoly gyűjtő vagy vásárló kifejezetten ragaszkodott a jelenlétéhez. Mark nagyon komolyan vette az interjún elhangzottakat, ezért sohasem hozta szóba az újabb posztokat, és nem tett fel személyes kérdéseket. Alkalomadtán reményének adott hangot, hogy Maggie jól érzi magát, és ennyi pont belefért, mert Mark nem tolakodott, és teljesen a nőre bízta, mennyit oszt meg az állapotáról.

Továbbá, és ez a legfontosabb, Mark remekül végezte a munkáját. A vásárlókkal udvarias volt, és levette őket a lábukról, a videórajongókat udvariasan, de határozottan távol tartotta, és remekül értett az értékesítéshez, valószínűleg azért, mert alapvetően nem volt tolakodó típus. Általában a második vagy harmadik csengésre felvette a telefont, és gondosan becsomagolta az interneten rendelt, postázandó alkotásokat. Hogy mindennel végezzen, rendszerint egy-két órával zárás utánig dolgozott. Luanne annyira megszerette, hogy nyugodt szívvel bízta rá a galériát, amikor a lányával és az unokáival decemberben elutazott Mauira egy hónapra. Ezt majdnem minden évben megtette, amióta a galériában dolgozott.

Maggie rádöbbent, hogy mindez cseppet sem érte váratlanul. Az már sokkal inkább meglepte, hogy a Markkal szembeni korábbi fenntartásai az utóbbi hónapokban átadták a helyüket az egyre erősödő bizalomnak.

Nem tudta pontosan, mikor vette észre először. Azt a fajta kölcsönös udvariasságot, amelyet a liftben találkozó szomszédok tanúsítanak egymás iránt, jólesően bizalmas légkör váltotta fel. Szeptemberben az utolsó infúzió után Maggie jobban érezte magát, így több időt töltött a galériában. Eleinte csak köszöntek egymásnak, majd apróságokról váltottak pár szót, később személyes témák is előjöttek az iroda melletti szűk személyzeti helyiségben, vagy a kiállítóteremben, ha nem voltak látogatók, de főleg zárás után, miközben hármasban regisztrálták és csomagolták a nap folyamán telefonon vagy interneten rendelt képeket. Általában Luanne vitte a szót. A volt férje félresikerült randevúiról, a gyerekeiről vagy az unokáiról fecsegett. Maggie és Mark szívesen hallgatták, mert az asszony valóban szórakoztató volt. Néha csak a fejüket csóválták, például amikor Luanne azt állította a volt férjéről, hogy kifizeti a legújabb barátnője plasztikai sebészét, és a nő csak a pénzére hajt. Ilyenkor lopva egymásra mosolyogtak, és lassan kialakult kettejük között egyfajta titkos jelbeszéd.

Luanne néha rögtön zárás után elviharzott, és kettesben dolgoztak, így Maggie egyre jobban megismerte Markot, aki továbbra sem tett fel neki személyes kérdéseket. Mesélt a szüleiről és a gyerekkoráról, ami olyannak tűnt, mint a Norman Rockwell festményein ábrázolt jelenetek, esti mesékkel, jégkorong- és baseballmérkőzésekkel, meg a szülei részvételével lezajlott iskolai rendezvényekkel. Mark gyakran beszélt a barátnőjéről, Abigailről, aki nemrég kezdte meg a mesterképzést a Chicagói Egyetem közgazdaság-tudományi karán. A lány is egy kisvárosban nőtt fel, az Iowa állambeli Waterlooban, és Mark számtalan képet őrzött róla az iPhone-ján. A felvételek egy csinos, mosolygós, vörös hajú lányt ábrázoltak. Mark elmondta, hogy meg akarja kérni a kezét az egyetem befejezése után. Maggie ezen jót nevetett.

– Mi értelme ilyen fiatalon megházasodni? – kérdezte. – Miért nem várnak még pár évet?

– Mert ő az, aki mellett le akarom élni a hátralévő éveimet – felelte Mark.

– Honnan tudja?

– Az ember tudja, és kész.

Maggie minél jobban megismerte a fiatalembert, annál bizonyosabb lett benne, hogy a szülei pont olyan szerencsések Markkal, mint Mark a szüleivel. Kivételes fiatalember, józan gondolkodású és kedves, aki teljes mértékben rácáfol az ezredfordulós generáció sokat emlegetett lustaságára és túlzott magabiztosságára. Annál is inkább meglepte, hogy egyre jobban kedveli, mert kevés közös vonásuk volt. Maggie kamaszévei aligha voltak szokványosnak nevezhetők, legalábbis egy darabig, és a szüleivel sem volt mindig felhőtlen a kapcsolata. Nem is különbözhetett volna jobban Marktól, aki szorgalmasnak bizonyult, és kiváló eredményekkel végezte el az egyik legjobb egyetemet, míg ő küszködött a tanulással, és három szemesztert sem tudott befejezni a szabadegyetemen. Ő Mark korában a pillanatnak élt, és sohasem tervezett előre. A fiú viszont mindent alaposan átgondolt. Ha korábban találkoznak, valószínűleg észre sem veszi. A húszas éveiben Maggie rendre rossz férfiakat választott.

Ennek ellenére Mark emlékeztette valakire, akit régen ismert, valakire, aki mindenkinél fontosabb volt számára.

Mire eljött a hálaadás, Maggie a csapat teljes értékű tagjaként tekintett Markra. Nem álltak annyira közel egymáshoz, mint Luanne-nel vagy Trinityvel, ami érthető volt, hiszen nem töltöttek együtt annyi időt, de ennek ellenére baráti viszony alakult ki közöttük. Egy nap mind a négyen együtt maradtak a galériában zárás után. Szombat este volt, Luanne másnap indult Mauira, Trinity pedig a Karib-szigetekre, ezért kinyitottak egy palack bort, és rendeltek egy tál sajt- és gyümölcsválogatást. Maggie is elfogadott egy pohár italt, annak ellenére, hogy gondolni sem bírt az evésre és ivásra.

Ez volt eddig a legsikeresebb évük. Ittak egyet a galéria jövőjére, és egy órát beszélgettek. Végül Luanne átnyújtott egy borítékot Maggie-nek.

– Ajándék van benne – mondta az asszony. – Csak azután nyisd ki, hogy elutaztam.

– Én még nem vettem neked semmit – felelte Maggie zavartan.

– Nem érdekes. Számomra az a legnagyobb ajándék, hogy látom, ismét kezdesz a régi önmagad lenni. Csak arra kérlek, még jóval karácsony előtt nyisd ki.

Maggie megígérte, majd Luanne odalépett a tálhoz, és kivett két szem epret. Pár méterre tőle Mark és Trinity beszélgetett. Mivel a férfi Maggie-nél is ritkábban látogatta a galériát, ugyanazokat a személyes kérdéseket tette fel, mint ő korábban.

– Nem tudtam, hogy jégkorongozol – mondta Trinity. – Nagy New York Islanders-rajongó vagyok, pedig emberemlékezet óta nem nyertek Stanley-kupát.

– Nagyszerű sport. Minden szezonban játszottam az egyetem előtt.

– A Northwesternnek nincs csapata?

– Van, de nem voltam elég jó, hogy egyetemi szinten játsszak – ismerte el Mark szerényen. – A szüleim cseppet sem bánták, annak ellenére, hogy az összes meccsemre eljöttek.

– Meglátogatnak karácsonykor? – érdeklődött a művész.

– Nem. Apám szentföldi utat szervezett a híveinek az ünnepekre. Ellátogatnak Názáretbe, Betlehembe és mindenhová, ahová ilyenkor szokás.

– Te nem akartál velük tartani?

– Az út az ő vágyuk volt, nem az enyém. Különben is, nekem itt van dolgom.

Trinity Maggie-re pillantott, majd ismét a fiatalemberre nézett, közelebb hajolt hozzá, és a fülébe súgott valamit. Maggie nem hallotta, de sejtette, mit, mert pár perce ők maguk is elbeszélgettek.

– Tedd meg, hogy vigyázol Maggie-re, amíg Luanne és én távol vagyunk. Kissé aggódunk miatta.

Válaszként Mark csak bólintott.

Trinity nem is sejtette, hogy nem alaptalan az aggodalma. A férfi és Luanne ugyan tudta, hogy Maggie december tizedikén ismét találkozik dr. Brodigannel. Ahogy az várható volt, az orvos ismét kihangsúlyozta, hogy Maggie fordítson figyelmet az életminőségre.

Eljött a december tizennyolcadika. Több mint egy hét telt el a szörnyű nap óta, de Maggie még mindig le volt taglózva. Még senkinek sem beszélt a legújabb prognózisról. A szülei még mindig azt hitték, ha eleget imádkoznak, Isten meggyógyítja őt, de az igazság közléséhez több energiára lett volna szüksége, mint amennyivel rendelkezett. Kissé másként, de ugyanez volt a helyzet a nővérével kapcsolatban. Egyszerűen nem volt hozzá energiája. Mark néhányszor üzenetben érdeklődött az állapota felől, de abszurdnak tartotta, hogy ilyesmit üzenetben közöljön, és még nem volt ereje, hogy személyesen találkozzon bárkivel. Talán felhívhatta volna Luanne-t vagy akár Trinityt is, de mi értelme lett volna? Luanne megérdemelte, hogy a családjával töltse az időt anélkül, hogy miatta aggódjon, és Trinitynek is megvolt a saját élete. Különben sem tehettek volna érte semmit.

Ehelyett az új valóság keserű feldolgozásával töltötte az elmúlt nyolc napot a lakásban vagy a környéken tett rövid sétákon. Néha csak kábán bámult kifelé az ablakon a nyakában lógó medált babrálva, amelyet mindig viselt. Néha az embereket figyelte. Amikor New Yorkba költözött, lenyűgözte az állandó pezsgés. Az emberek folyamatosan özönlöttek a metrólejáratok felé, és éjszaka a felhőkarcolók kivilágított ablakai arról tanúskodtak, hogy még javában folyik a munka. Az alant kaotikusan gomolygó tömeg láttán eszébe jutottak a régmúlt évek, amikor még fiatalon és egészségesen élte a világát. Úgy tűnt, egy emberöltő telt el azóta, néha pedig az évek mintha egy szempillantás alatt tűntek volna tova. Képtelen volt megérteni ezt az ellentmondást, és ettől a szokásosnál is elmélkedőbb hangulatba került. Úgy érezte, az idő csalókán kicsúszik az ujjai közül.

Nem számított csodára, mert legbelül tudta, nincs gyógyír a betegségére, de jobb lett volna, ha azt a hírt közlik vele, hogy a kemoterápia lelassította a rák terjedését, és még mindig van egy-két éve. Vagy azt, hogy egy eddig kísérleti fázisban lévő kezelés hozzáférhetővé vált. Túl sok lett volna, ha ezt kéri? Túl sok lenne még egy kis időt kérnie a nagy finálé előtt?

Egyetlen gondja volt csupán a rák elleni harccal. A várakozás. Az elmúlt évek során rengeteget várakozott. Várakozott az orvosi időpontra, várakozott a kezelésre, várakozott, hogy jobban legyen az infúzió után, várakozott a kezelés eredményére, és várakozott, hogy jobban érezze magát, és új kezelést kaphasson. A diagnózis előtt a várakozást nyűgnek tekintette, végül lassan, de biztosan mégis ez töltötte ki az életét.

Még most is, gondolta hirtelen. Itt vagyok, és arra várok, hogy meghaljak.

Az ablakon túl, a járdán, téli ruhás embereket látott, ajkukról nagy fellegekben szállt fel a pára, miközben számára ismeretlen helyszínek felé siettek. Az úttesten vörös féklámpás gépkocsik hosszú sora araszolt a szűk, takaros téglaházak előtt. Azok az emberek úgy élik meg ezt a napot is, mintha mi sem történt volna. Semmi sem szokványos azonban az ő számára, és nagy valószínűséggel már nem lesz az soha.

Irigyelte az embereket. Ezeket az idegeneket, akiket sohasem látott azelőtt, és akik úgy élhetik az életüket, hogy nem számolják a hátralévő napokat, amit ő már nem engedhet meg magának. És mennyien vannak! Már megszokta, hogy az évszaktól vagy napszaktól függetlenül New York mindig zsúfolt, ami rengeteg kellemetlenséggel jár, még a legegyszerűbb feladatok elvégzésekor is. Ha fájdalomcsillapítóra volt szüksége a gyógyszertárból, hosszú sor állt a pénztárnál, akárcsak a moziban, ha esetleg egy filmet akart megnézni. Ha át kellett mennie az úttesten, óhatatlanul tömeg vette körül, és az emberek lökdösődtek és tolakodtak a járdán.

Mire való a nagy rohanás? Csak most tette fel magának a kérdést, most, amikor oly sok minden más is az eszébe jutott. Mint mindenki, ő is megbánt bizonyos dolgokat, és most, hogy egyre fogyott az idő, egyre többet gondolt rájuk. Élete során több olyan dolgot tett, amelyet megbánt, és elszalasztott olyan lehetőségeket, amelyek már sohasem térnek vissza. Az egyik videójában őszintén beszélt arról, miket bánt meg, beismerte, hogy ezeken nem tudja magát túltenni, és hogy vannak kérdések, amelyek megválaszolásához nem jutott közelebb a betegség előrehaladtával sem.

A dr. Brodigannel történt utolsó találkozás óta nem sírt. Amikor nem az ablakon bámult kifelé vagy sétált, a mindennapos dolgokra koncentrált. Rengeteget aludt, napi átlagban tizennégy órát, és az interneten rendelt karácsonyi ajándékokat. Felvette, de még nem posztolta az új Rákvideót, amely a legutóbbi fejleményekről szólt. Házhoz rendelte a turmixokat is, és megpróbálta a nappaliban ücsörögve elfogyasztani őket. Egyszer még a Union Square Caféba is elment ebédelni. Mindig is ez volt a kedvenc étterme, mert remekül főztek, de a látogatás pocsékolásnak bizonyult, mert mindennek csapnivaló íze volt, amit a szájába vett. A rák az élet újabb örömétől fosztotta meg.

Egy hét volt hátra karácsonyig, és az alkonyat beálltával úgy érezte, el kell mennie otthonról. Több réteg ruhát vett magára, mert arra készült, hogy egy darabig céltalanul kódorog, de amikor kilépett az utcára, a vágy, hogy csak lófráljon, hirtelen elszállt. Elindult a galériába, hogy megbizonyosodjon róla, minden rendben van.

A galéria több sarokkal odébb volt, Maggie lassan ment, és megpróbálta elkerülni, hogy beleütközzenek az emberek. Jeges szél fújt, így nagyon átfázott, mire fél órával zárás előtt kinyitotta a galéria ajtaját. A helyiség szokatlanul zsúfolt volt. Azt hitte, az ünnepek közeledtével kevesebb a vásárló, de ebben egyértelműen tévedett. Szerencsére Mark mindent kézben tartott.

Mint mindig, amikor belépett a helyiségbe, az összes fej felé fordult, és néhány arcon észrevette, hogy felismerik. Bocsánat, emberek, de ma nem érek rá, gondolta magában, a látogatók felé intett, besietett az irodába, és becsukta maga mögött az ajtót. A helyiségben egy asztal és egy szék állt, az egyik falat beépített polc töltötte be, amelyen fotóskönyvek és a messzi földön tett utazásairól visszahozott emlékek sorakoztak. Az asztal előtt kis kanapé kapott helyet, amely pont akkora volt, hogy összekuporodhatott rajta, ha aludni akart egy keveset. A sarokban gazdagon faragott hintaszék állt virágos kárpittal, amelyet Luanne hozott a vidéki házából, és amely cseppnyi melegséget vitt a modern stílusú irodába.

Levette a kesztyűjét, a kalapját és a kabátját, az asztalra tette őket, megigazította a fejkendőjét, és lerogyott a székre. Bekapcsolta a számítógépet, vetett egy pillantást a heti forgalmi adatokra, amelyek nagyon szépen alakultak, de nem volt türelme pontosan átrágni magát a számokon. Inkább kinyitott egy mappát, és a kedvenc képeit nézegette. Végül megállt egy sorozatnál, amelyet Mongólia fővárosában, Ulánbátorban készített januárban. Akkor még nem tudta, hogy az lesz az utolsó külföldi útja. A hőmérséklet jóval nulla fok alatt volt, és a jeges szél egy perc alatt kicsípte a fedetlenül hagyott bőrét. Az is komoly gondot jelentett, hogy a fényképezőgépet működőképes állapotban tartsa, mert a szélsőséges hidegben a belső alkatrészek felmondhatják a szolgálatot. Folyton a kabátja alá kellett dugnia a gépet, hogy a testével melegítse, de a képek annyira fontosak voltak a számára, hogy majdnem két órán át dacolt az elemekkel.

Maggie a légszennyezettség hatásait akarta dokumentálni. A másfél millió lakosú városban majdnem minden otthonban és üzletben szénnel fűtöttek télen, amitől az égbolt fényes nappal is sötétbe borult. A rossz levegő az emberek egészségére és a környezetre egyaránt ártalmas volt, a képekkel erre akarta felhívni a világ figyelmét. Számtalan kormos arcú, szabadban játszó gyerekről készített felvételt. Az egyik csodálatos, fekete-fehér fotón egy függönyként használt, koszos szövetdarabot kapott lencsevégre egy nyitott ablak mögött. Ezzel akarta ábrázolni, mi mehet végbe az emberek tüdejében. Ezenkívül talált egy helyet, ahonnan jó kilátás nyílt a városra, és elkészíthette a felvételt, amiért odament. A ragyogó kék ég hirtelen és minden átmenet nélkül fakóra, szinte betegesen sárgára változott, mintha Isten húzott volna nyílegyenes vonalat az égboltra, elválasztva a két térfelet. A hatás megdöbbentő volt, főleg a többórás utómunka után.

Miközben az iroda magányában a képet nézte, Maggie tudta, hogy többé nem készíthet ilyen fotót. Nagy valószínűséggel soha többé nem utazhat külföldre, az is lehet, hogy Manhattant sem hagyja el, hacsak nem enged a szüleinek, és nem tér haza Seattle-be. Azóta semmi sem változott Mongóliában. A sorozat a New Yorkerben jelent meg, számos médium – így a Scientific American és az Atlantic is – megpróbálta felhívni a figyelmet az ulánbátori légszennyezettségre, de a levegő minősége egyre rosszabbá vált az elmúlt tizenegy hónapban. Úgy érezte, akárcsak a rák elleni küzdelem, ez is egy újabb kudarc az életében.

Természetesen a két dolognak semmi köze sem volt egymáshoz, de abban a pillanatban ezt másként érezte, és a szeme váratlanul megtelt könnyekkel. Haldoklik, gondolta, és hirtelen rádöbbent, hogy közeleg az utolsó karácsonya.

Mire fordítsa az utolsó, értékes heteket? A mindennapi életében egyáltalán mi értelme lehet az életminőség szónak? Már így is többet alszik, mint valaha. Azzal javítja az életminőségét, hogy többet alszik, és jobban érzi magát, vagy ha kevesebbet, így több időt tölt ébren? Mi lesz a szokásos teendőkkel? Van értelme időpontot kérnie a fogorvostól? Fizesse be a hitelkártyáira a kötelező minimumösszeget, vagy költekezzen ész nélkül? Hiszen mit számít? Mi számít most már?

Rengeteg kérdés futott át az agyán, de egyikre sem tudott válaszolni, és végül feladta. Nem tudta, meddig tépelődött, az idő elszállt. Végül kimerülve felállt, és letörölte a könnyeit. Az asztal mögött elhelyezett detektívtükrön kipillantott a néptelen, de még mindig világos helyiségbe. A galéria zárva volt, ám nem látta Markot. Éppen azon töprengett, hol lehet, amikor diszkréten kopogtak az ajtón.

Először arra gondolt, kér egy kis időt, összeszedi magát, és eltünteti a gyötrelmes percek nyomait, de miért törné magát? Már régóta nem foglalkozott a külsejével, és tudta, akkor is rémesen néz ki, ha éppen jól van.

– Szabad! – kiáltotta Maggie, elővett egy papír zsebkendőt az asztalon lévő dobozból, és miközben Mark belépett az irodába, kifújta az orrát.

– Nem zavarom? – kérdezte a fiatalember.

– Nem.

– Biztos?

– Biztos.

– Gondoltam, ez jólesne önnek – mondta Mark, egy papírpoharat nyújtva Maggie felé. – Banános-epres turmix vaníliafagylalttal. Talán segít.

Amikor Maggie felismerte a galériától kétháznyira lévő büfé emblémáját, azon töprengett, honnan tudja Mark, mi játszódik le benne. Talán megérzett valamit, amikor a galériába lépve egyenesen az irodába sietett, bár az is lehet, hogy egyszerűen csak megfogadta Trinity tanácsát.

– Köszönöm – mondta Maggie, és elvette a poharat.

– Jól van?

– Voltam már jobban is – felelte a nő, és belekortyolt az italba. Szerencsére elég édes volt ahhoz, hogy a pocsék állapotban lévő ízlelőbimbói megérezzék. – Hogyan alakult a nap?

– Pörgősen, jobban, mint a múlt péntek. Eladtunk nyolc fotót, köztük a Prés hármas sorozatszámú példányát.

A fotókat huszonöt számozott példányban árulták, minél alacsonyabb volt a sorszám, annál drágábban. A Mark által említett fotó csúcsforgalomban készült egy tokiói metrómegállóban. A peronon több ezer ember préselődik egymáshoz egyforma, fekete öltönyben.

– Trinity munkái?

– Ma nem ment el egy sem, de jó esélyt látok rá a közeljövőben. Jackie Bernstein járt itt a tanácsadójával.

Maggie bólintott. Jackie már vásárolt két Trinity-alkotást, és a szobrász nagyon örül majd, hogy egy harmadik is érdekli.

– Mi a helyzet a telefonos és internetes megrendelésekkel?

– Hattal megállapodtam, két másik vásárló több információt kér. Összekészítem a megrendeléseket. Nyugodtan menjen haza, elintézem egyedül.

Maggie eltöprengett. Tényleg haza akarok menni az üres lakásba, hogy magányosan szomorkodjak? – kérdezte önmagától.

– Nem – rázta a fejét. – Inkább maradok. Legalábbis még egy darabig – tette hozzá halkan. Egyből megérezte a fiatalember örömét, de nem zavarta, mert tudta, komolyan veszi az interjún elhangzott kérést, és nem fog kérdezősködni. – Gondolom, figyelemmel kísérte a bejegyzéseimet és a videóimat – folytatta. – Nyilván van némi fogalma, milyen fázisban van a betegségem.

– Nem igazán. Amióta itt dolgozom, nem nézem a videóit – felelte Mark.

Maggie nem erre a válaszra számított. Még Luanne is nézi a videókat.

– Miért nem? – kérdezte.

– Úgy véltem, jobban szeretné, ha nem tenném, és amikor a kezdeti fenntartásait is számításba vettem, ezt tűnt a leghelyesebb megoldásnak.

– Azt azonban tudta, hogy kemoterápiára jártam, ugye?

– Luanne említette, de részleteket nem tudok. Amikor néha láttam önt a galériában, úgy tűnt...

– Úgy tűnt, a végét járom – fejezte be a mondatot Maggie a fiú helyett.

– Inkább úgy fogalmaztam volna, kissé fáradtnak tűnt.

Az biztos. De az ember nem attól aszott, zöld, halvány és kopasz, hogy korán kelt fel, gondolta Maggie, de tudta, Mark nem akart tapintatlan lenni.

– Van pár perce, mielőtt nekilát a csomagolásnak? – kérdezte.

– Természetesen. Nem terveztem semmit ma estére.

Egy hirtelen ötlettől vezérelve, Maggie beült a hintaszékbe, és a kanapén hellyel kínálta Markot.

– Nem megy szórakozni a barátaival? – érdeklődött.

– Nem engedhetem meg magamnak. A szórakozás ráadásul általában ivást jelent, és én nem iszom alkoholt.

– Soha?

– Soha.

– A mindenit! Azt hiszem, még soha nem találkoztam olyan huszonkét éves emberrel, aki sohasem ivott alkoholt.

– Ami azt illeti, már huszonhárom éves vagyok.

– Mostanában volt a születésnapja?

– Igen, de nem vertem nagy dobra.

Azt elhiszem, gondolta Maggie.

– Luanne tudott róla? – kérdezte. – Nekem nem említette.

– Nem mondtam neki sem.

– Boldog születésnapot kívánok, utólag! – mondta Maggie, majd magához vette a poharat, és megemelte.

– Köszönöm.

– Hogy ünnepelte a születésnapját?

– Abigail meglátogatott, és megnéztük a Hamilton című musicalt. Látta már?

– Régen – felelte Maggie. De többé nem nézhetem meg, tette hozzá gondolatban. Jól döntött, hogy nem maradt egyedül. Az ehhez hasonló gondolatoktól ismét kiborult volna. Mark társaságában könnyebben uralkodott az érzésein.

– Ez volt az első Broadway-előadás, amit láttam – folytatta a fiú. – Csodálatos volt a zene, és nagyon tetszett a történelmi szál meg a tánckar. Minden nagyon tetszett. Abigail is nagyon lelkendezett. Azt mondta, páratlan élményben volt része.

– Hogy van Abigail?

– Köszönöm, jól. Most kezdődött a téli szünet, és ezekben a percekben már úton van Waterloo felé, hogy meglátogassa a szüleit.

– Nem együtt töltik az ünnepeket? – kérdezte Maggie meglepetten.

– Családi összejövetelt tartanak. Nem úgy, mint az enyém, az ő családja elég nagy. Öten vannak testvérek, fiúk és lányok, és mindenki az ország különböző pontján él. A karácsony az egyetlen alkalom, amikor találkozhatnak.

– Ön nem akart vele menni?

– Dolgozom, és Abigail megértő. Különben is, huszonnyolcadikán ismét találkozunk, és együtt ünnepeljük az új évet. Elmegyünk éjfélkor a Times Square-re, meg ilyesmi.

– Találkozhatok vele?

– Ha óhajtja.

– Szóljon, ha szabadságot szeretne kivenni. Pár napig egyedül is boldogulok – mondta Maggie, bár cseppet sem volt biztos benne. Mindenesetre szívesen felajánlotta.

– Köszönöm, szólok.

Maggie ismét belekortyolt a turmixba.

– Azt hiszem, nem mondtam még, de meg vagyok elégedve a munkájával.

– Szeretem a munkámat – felelte Mark, és hirtelen elhallgatott. Maggie tudta, hogy ismét egy érzékeny kérdést fojtott magába. Ez azt jelentette, vagy neki kell önszántából megosztania vele a személyes dolgait, vagy magában kell tartania őket.

– Múlt héten beszéltem az onkológusommal – folytatta mégis, és minden erejét összeszedte, hogy ne remegjen a hangja. – Azt mondta, egy újabb kemoterápia többet ártana, mint használna.

– Megkérdezhetem, ez mit jelent? – suttogta Mark.

– Ez azt jelenti, nincs több kezelés, és megindult a visszaszámlálás.

– Ó, Ms. Dawes! – sóhajtott a fiatalember sápadtan. – Ez borzasztó! Nagyon sajnálom. Nem tudom, mit mondjak. Tehetek önért valamit?

– Senki sem tehet semmit. Kérem, szólítson Maggie-nek! Azt hiszem, elég régóta dolgozik itt, hogy mellőzzük a formalitásokat.

– Biztos benne az orvos?

– A felvételek azt mutatják, hogy a rák szétterjedt a szervezetemben. A gyomorban, a hasnyálmirigyben, a vesében, a tüdőben. Tudom, nem kérdezné meg, ezért elmondom, alig fél évem van hátra. Bár valószínűleg csak három-négy hónap. Talán annyi sem.

Maggie meglepve vette észre, hogy a fiú szeme megtelik könnyekkel.

– Ó, istenem! – sóhajtott Mark szomorúan. – Megengedi, hogy imádkozzak önért? Úgy értem, nem most, hanem majd otthon.

Maggie nem tudta elfojtani a mosolyát. Persze hogy imádkozni akar érte a leendő lelkipásztor. Azt is kinézte belőle, hogy soha életében nem káromkodott. Nagyon kedves fiú. Pontosabban fiatalember, de...

– Köszönöm – mondta végül.

Néhány pillanatra csend telepedett az irodára, majd Mark összeszorította az ajkát, és finoman megcsóválta a fejét.

– Ez nem igazság – mondta.

– Mikor volt az élet igazságos? – kérdezte Maggie.

– Hadd kérdezzem meg, hogy érzi magát. Bocsásson meg, ha tolakodó vagyok, de...

– Nem számít. Azt hiszem, kissé összezavarodtam, amióta tudom.

– Elviselhetetlen lehet a tudat.

– Néha valóban az, de néha nem. Az a legfurcsább, hogy testileg jobban érzem magamat, mint a kemoterápia alatt. Akkor előfordult, hogy azt hittem, ennél még a halál is jobb. Most azonban...

Maggie egy pillanatra elmerengett, és a tekintete a polcokon sorakozó apró csecsebecsékre tévedt, amelyek mindegyike egy-egy útjára emlékeztette. Görögország, Egyiptom, Ruanda, Új-Skócia, Patagónia, Húsvét-sziget, Vietnám, Elefántcsontpart. Oly sok emlék és oly sok kaland!

– Különös érzés, hogy tudom, közel a vég – suttogta Maggie. – Számtalan kérdés felmerül bennem. Az ember megkérdezi magától, mi értelme volt az egésznek? Néha úgy érzem, kivételes életem volt, a következő pillanatban pedig azon kesergek, mi mindenről maradtam le.

– Például miről? – kérdezte Mark.

– Kezdetnek ott a házasság – felelte Maggie. – Ugye tudja, hogy sohasem voltam férjnél? – Miután Mark bólintott, folytatta: – Amikor gyerek voltam, sohasem gondoltam volna, hogy ennyi idősen még hajadon leszek. Nem így neveltek. A szüleim nagyon hagyománytisztelők, és azt hittem, én is olyan leszek, mint ők – tűnődött Maggie, és érezte, megelevenedik a múlt, és megrohanják az emlékek. – Persze nem volt egyszerű dolguk velem. Más voltam, mint ön.

– Én sem voltam mindig álomgyerek – ellenkezett Mark. – Párszor bajba keveredtem.

– Mi történt? Valami komoly? Nem takarította ki a szobáját, vagy nem feküdt le időben? Várjunk csak! Ez utóbbit el sem tudom képzelni.

Mark kinyitotta a száját, hogy feleljen, de a szavak csak nem akarták elhagyni a száját, Maggie tudta, hogy igaza van. A fiú nyilván az a fajta kamasz volt, akihez képest a kortársai bűnrossznak tűntek, pusztán azért, mert így volt összerakva.

– Mindegy. Olykor eltöprengek, hogyan alakult volna az életem, ha másik utat választok. Nem csak a házasságra gondolok. Mi lett volna, ha keményebben tanulok, ha egyetemre járok, ha egy irodában vállalok munkát, vagy ha Miamiba vagy Los Angelesbe költözöm New York helyett?

– Számomra egyértelmű, hogy nem volt szüksége egyetemre. A fotós pályafutása rendkívül figyelemreméltó, és a betegségéről készített videói meg a posztjai sok embernek megnyugvást nyújtanak.

– Kedves, hogy ezt mondja, de ezek az emberek egyáltalán nem ismernek, pedig valójában ez a legfontosabb az életben. Hogy igazán szeressen és ismerjen az, akit választottunk.

– Lehetséges, de ez akkor sem mond ellent az emberekkel megosztott tapasztalatainak – felelte Mark. – Óriási dolgot tett, és az is lehet, hogy sokak életét megváltoztatta.

Talán a fiú őszintesége és régi vágású modora miatt, Maggie-nek ismét eszébe jutott, mennyire emlékezteti valakire a múltból. Évek óta nem gondolt Bryce-ra, hacsak nem tudat alatt. Felnőtt élete legjavában megpróbálta biztonságos távolban tartani az emlékeit.

Most már azonban nem volt rá oka.

– Megengedi, hogy feltegyek egy személyes kérdést? – kérdezte Maggie, Mark udvarias stílusában.

– Megkérem rá.

– Mikor jött rá, hogy szerelmes Abigailbe?

Amint elhangzott Abigail neve, Mark arca ellágyult.

– Tavaly – felelte, és hátradőlt a kanapén. – Nem sokkal a diploma megszerzése után. Négy-öt alkalommal randiztunk, és megkért, hadd mutasson be a szüleinek. Éppen Waterloo felé hajtottunk, csak mi ketten. Megálltunk, hogy együnk valamit, és az étteremből kifelé jövet megkívánta a fagylaltot. Rekkenő hőség volt, és sajnos nem működött a légkondicionáló a kocsiban. Mondanom sem kell, a fagylalt egyből olvadni kezdett, és Abigail összekente mindenét. A legtöbb ember bosszankodott volna, de ő csak kacagott, mintha ez lenne a világ legmulatságosabb dolga. A fagylalt gyorsabban olvadt, mint ahogy megehette volna. Minden csupa maszat lett, még a haja is, és egyre csak az járt a fejemben, hogy örökké vele akarok maradni, mert ő olyan ember, aki az élet kellemetlenségein is nevet, és mindenben megtalálja az örömet. Ekkor jöttem rá, hogy ő az igazi.

– Megmondta neki?

– Ó, dehogy! Nem mertem. Csak idén ősszel vallottam be neki.

– Ő is azt mondta, hogy hasonlóan érez?

– Igen. Nagyon megkönnyebbültem.

– A hallottak alapján csodálatos lánynak tűnik.

– Valóban az. Szerencsés ember vagyok – mosolygott Mark, de a tekintetén látszott, hogy bántja valami. – Bárcsak tehetnék önért valamit! – tette hozzá lágy hangon.

– Elég, ha dolgozik, és néha túlórázik egy keveset – felelte Maggie tréfásan.

– Örülök, hogy itt dolgozhatok. Ha megengedi...

– Gyerünk, ki vele! – vágott közbe Maggie, és a fiú felé bökött a turmixos pohárral. – Bármit kérdezhet. Nincs többé rejtegetnivalóm ön előtt.

– Miért nem ment férjhez soha? Gondolkodott rajta egyáltalán?

– Több oka is van. Nem akartam másra figyelni, amíg nevet nem szerzek magamnak. Azután rengeteget utaztam, majd jött a galéria. Egyszerűen túl elfoglalt voltam.

– Sohasem találkozott olyan emberrel, aki fontosabb lett volna mindennél? – kérdezte Mark.

A hirtelen beálló csendben Maggie ösztönösen megérintette a nyakláncán lógó medált, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy még mindig ott van.

– Azt hiszem, találkoztam valakivel, akit szerettem, de nem volt jó az időzítés – felelte merengve.

– A munka miatt?

– Nem. Még jóval előtte, de biztos vagyok benne, hogy nem lettem volna a számára elég jó. Legalábbis abban az időben.

– Ezt nem hiszem.

– Nem ismert azelőtt – mondta Maggie, letette a poharát, és a kezét az ölébe ejtette. – Elmeséljem a történetet?

– Megtisztelne vele.

– Elég hosszú.

– Általában azok a legjobbak.

Maggie lehajtotta a fejét, és érezte, hogy lassan felszínre törnek az emlékek. Az emlékeket hamar követték a szavak.

– Tizenhat évesen, 1995-ben, súlyos titok nehezedett rám.