Laurie R. King

A méhészinas

avagy
a királynő zárkázása

BŰNREGÉNY

MARY RUSSELL ÉS SHERLOCK HOLMES

FŐSZEREPLÉSÉVEL

Kossuth Kiadó

Tartalom

A KEZDETEK…

ELŐSZÓ

ELŐJÁTÉK

ELSŐ KÖNYV  INASIDŐ  A méhészinas

EGY  KÉT FURA ALAK

KETTŐ  A VARÁZSLÓINAS

HÁROM  A KUTYÁK ÚRNŐJE

NÉGY  SAJÁT ÜGYEM

MÁSODIK KÖNYV  SZAKMAI GYAKORLAT  A szenátor lánya

ÖT  A VÁNDORCIGÁNYÉLET

HAT  EGY GYERMEK ELTŰNT AZ ÁGYÁBÓL

HÉT  BESZÉLGETÉS MISS SIMPSONNAL

HARMADIK KÖNYV  PARTNERI VISZONY  A játék készülőben van

NYOLC  VAN EGY ÜGYÜNK

KILENC  TALPOD A VAD…

TÍZ  AZ ÜRES HÁZ REJTÉLYE

TIZENEGY  ÚJABB PROBLÉMA: A FELGYÚJTOTT KONFLIS

TIZENKETTŐ  MENEKÜLÉS

KITÉRŐ  ERŐGYŰJTÉS

TIZENHÁROM  A VILÁG KÖLDÖKE

NEGYEDIK KÖNYV  MESTERFOK  Csatában

TIZENNÉGY  KEZDŐDIK A JÁTÉK

TIZENÖT  VÁLÁSPRÓBA

TIZENHAT  A HANG LÁNYA

TIZENHÉT  EGYESÜLT ERŐVEL

TIZENNYOLC  A VÉGSŐ ÜTKÖZET

UTÓJÁTÉK  A PÁNCÉL LEKERÜL

TIZENKILENC  HAZATÉRÉS

Impresszum

Egy másik M. R.-nek,

édesanyámnak, Mary Richardsonnak

A KEZDETEK…

ELŐSZÓ

Az első dolog, amit az olvasónak tudnia kell, hogy semmi közöm ehhez a könyvhöz, amelyet a kezében tart. Igen, írok bűnügyi regényeket, ám a lázas írói képzeletnek is van határa, és az enyém jóval azelőtt a határához érne, semhogy olyan túlzott ötlettel álljon elő, mint hogy Sherlock Holmes maga mellé vesz egy nagyszájú, félig amerikai, tizenöt éves, feminista társat. Komolyan: még ha Conan Doyle vágyott is arra, hogy letaszítsa Holmest egy magas szikláról, egy nyilvánvalóan intelligens fiatal nő első látásra agyonütötte volna.

Ez azonban nem magyarázat arra, hogyan került ez a történet nyomtatásba.

Évekkel ezelőtt kezdődött, amikor a UPS szállítóhölgye begördült a kocsifelhajtón, és azzal lepett meg, hogy nem a rendelt virágmagokat hozta, amelyeket vártam, hanem egy igen nagy, erősen összeragasztott kartondobozt, amelynek súlya szemlátomást meghaladta a UPS szabta határt, mert a kézikocsijával tudta csak a tornácomra tolni. Miután hiába kérdeztem, és gondosan ellenőriztem, hogy valóban az én címem áll a dobozon, átvettem, és a konyhába mentem késért, hogy felnyissam. Jóval többet vágtam át, mint ragasztószalagot, és mire végeztem a kartondoboz feldarabolásával, bokáig álltam a hulladékban; az a kés már sosem lesz a régi.

A dobozban utazóláda volt, nagy és viharvert, régimódi fém utazóláda, rajta ismerős és valószínűtlen szállodák címkéivel. (Ibadanban lehet Ritz szálloda?) Valaki gondosan rögzítette a láda kulcsát ragasztószalaggal a zárba, hát letéptem a szalagot, és elfordítottam a kulcsot, miközben kicsit úgy éreztem magam, mint Alice az „Igyál meg” feliratú üveggel. Amint lenéztem a belezsúfolt holmira, kíváncsiságomba némi félelem vegyült. Gyorsan elhúztam a kezem, és távolabb mentem a ládától, újságfőcímek villantak fel bennem őrültekről és gyilkosokról. Lementem a lépcsőn, megkerültem a házat azzal a határozott szándékkal, hogy hívom a rendőrséget, de amikor bementem a hátsó ajtón, arra gondoltam, előbb főzök egy kávét, és amikor lefőtt, átvágtam a házon, hogy egy óvatos pillantást vessek az ablakon át a viharvert fémre és a benne lévő pompás, bíborvörös bársonyra, és azt láttam, hogy az egyik macska összegömbölyödve fekszik a bársonyon. Hogy egy alvó macska látványa miért oszlatja el olyan gyorsan a robbanóanyagtól való félelmet, nem tudom, de így történt, és kisvártatva már a láda mellett térdeltem, és könyökkel letessékeltem a macskát, hogy megvizsgáljam a láda tartalmát.

Igen fura volt. Egyik tárgy sem önmagában, hanem gyűjteményként, amelyben nem volt semmiféle logika: ruhadarabok, köztük egy gyöngyözött estélyi köpeny (hasítékkal az alján), egy szürkésbarna és siralmas férfi fürdőköpeny vagy köntös, valamint egy lélegzetelállítóan gyönyörű, pókháló vékonyságú gyapjú-selyem-kasmír sál, egy törött nagyító, két darab festett üveg, amelyek csak különösen vastag és igen kényelmetlen kontaktlencsék lehettek, egy darab kelme, amelyet később egy barát széttekert turbánnak vélt, egy mesés smaragd nyakék, egy ékköves aranynehezék, amely úgy festett, mint maga a vagyon, és amelyet bevittem a hálószobába, és a párnám alá dugtam; egy smaragd férfi nyakkendőtű, egy üres gyufásdoboz, egy faragott elefántcsont evőpálcika, egy 1923-ból származó, ABC című angol vasúti menetrendkönyv, három furcsa kő, egy vastag, összerozsdásodott anyacsavar, egy díszesen faragott fadobozka (rajta pálmafákat és őserdei állatokat ábrázoló berakással), egy vékony, aranyozott szélű, vörös betűs, Jakab király korabeli Újtestamentum fehér bőrbe kötve, használattól kopottan, egy selyemszalagon lévő monokli, egy doboz újságkivágás, amelyeknek jelentős része bűnügyekről szólt, valamint és mindenféle vicik-vacak, amelyek kitöltötték a láda sarkait.

És a legalján egy réteg, amely kéziratnak bizonyult, bár nem volt rögtön felismerhető, mert egy része angol szabvány méretű nyomópapírra volt írva apró, nehezen olvasható betűkkel, a másik része különböző cetlik, ugyanazzal az írással. Mindegyik össze volt kötve vékony, vörös szalaggal, lepecsételve, a pecsétbe R betű nyomva.

A következő néhány hétben elolvastam a kéziratokat – mindvégig választ várva a kérdésre, hogy ki küldhette, hogy előugrik, mint paprikajancsi a dobozból, de nem találtam semmit –, vagyis történeteket, amelyeket részint élvezettel, részint a szememet erőltetve olvastam.

Megpróbáltam kinyomozni a feladót a UPS-nél, ám a New York-i iroda tisztviselője csupán annyit tudott mondani, hogy egy fiatalember vitte be, és készpénzzel fizetett.

Meglehetősen értetlenül álltam, aztán összehajtottam a köpenyt, a férfiköntöst, és a ládát a kézirattal együtt a kamrába tettem. A smaragdokat egy bank széfjében helyeztem el.

Ott is maradt néhány esztendőn át, amikor egy sivár napon egy sor sem került papírra a tollamból, és az anyagi helyzetem nem volt rózsás, némi irigységgel jutott eszembe a kamrámban megbúvó kézirat magabiztos hangneme.

A ládához mentem, kivettem az egyik papírköteget, bevittem a dolgozószobámba, hogy újra elolvassam, és elkeseredésemben, no meg azért, mert a beázó tető miatt a nyakamba folyt az eső, nekiültem átírni. Szégyenkezve elküldtem a kiadómnak, és amikor néhány nap múlva azzal hívott fel, hogy ez nem olyan, mint az eddigi írásaim, megtörtem, és vallottam. Kértem, hogy küldje vissza, és ismét csak bámultam az üres papírt.

Másnap újra felhívott, hogy tanácskozott a cég ügyvédjével, igazán tetszik neki a történet, bár szeretné látni az eredetit, és kiadni is hajlandó, ha írásban lemondok minden jogomról abban az esetben, ha megjelenik a valódi szerző.

A büszkeség és a háztető javítása közti küzdelem el sem kezdődött. Azért van némi önbecsülésem, és a birtokomban lévő elbeszélést változatlanul túlzónak tartottam.

Nem tudom, mennyi benne az igazság. Még azt sem tudom, hogy kitaláció vagy tény, bár nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy a valóság leírásának szánták, bármilyen abszurdnak hangozzék. De az írást (lemondási nyilatkozattal) eladni vonzóbb, mint eladni a pompás nyakéket, amelyet valószínűleg soha nem fogok viselni, és ha az egyik eladása lehetséges, akkor az a másik eladása is.

Ami itt következik, az az első kézirat, ékesítés nélkül, ahogy az írója hagyta (és küldte valószínűleg nekem). Csak förtelmes helyesírását javítottam, és kiigazítottam néhány egyedi rövidítést. Személy szerint nem tudom, mit kezdjek vele. Csak remélni tudom, hogy a kézirat – amelynek a szerző A királynő zárkázása címet adta (lehetetlen cím, a szerző nyilvánvalóan nem író!) – megjelenése nem pereket, hanem válaszokat hoz. Ha valaki tudja, ki volt Mary Russell, tudatná velem? Megöl a kíváncsiság.

– Laurie R. King

Nem csekély erőfeszítéssel a Kaliforniai Egyetem könyvtárában megtaláltam az idézeteket, amelyeket a szerző a fejezetek mottójául használt. Maurice Maeterlinck 1901-ben megjelent A méhek élete{1} című filozofikus tanulmányából valók.

ELŐJÁTÉK

Bizonyos fajta koros filozófus
erre a pontra vonult vissza…

Itt építette fel menedékét, minthogy belefáradt
a kíváncsiskodó emberekbe…

Kedves Olvasó!

Ahogy mind én, mind a század megközelíti kilenc évtizedünket, kénytelen vagyok beismerni, hogy a kor nem mindig kívánatos állapot. A fizikai persze hozzáteszi az élethez a maga zamatát, ám azt találom a leginkább bosszantó gondnak, hogy számomra oly erősen jelenvaló múltam a körülöttem lévők számára kezd a múlt ködébe veszni. Az első világháborúból néhány furcsa és régimódi dal és szépiakép maradt meg, ezek néha erőteljesek, ám mérhetetlenül távoliak; abban a háborúban van halál, de nincs vér. A húszas évekből karikatúra lett, az akkoriban viselt ruháink múzeumba kerültek, és akik még emlékezünk annak az istentelen századnak a kezdeteire, dadogni kezdenek. Velünk együtt eltűnnek az emlékeink is.

Nem emlékszem, mikor jöttem rá először, hogy az a hús és vér Sherlock Holmes, akit oly jól ismertem, a világ többi részének csupán egy munkátlan orvos erőteljes képzeletének a terméke. Arra azonban emlékszem, hogy ettől a felfedezéstől elállt a lélegzetem, és néhány napra az öntudatom is erőtlenné, csekéllyé vált, mintha jómagam is kezdenék átváltozni kitalációvá, mert Holmes megfertőzött. A humorérzékem volt a csípés, amely magamhoz térített, de igen különös érzés volt, amíg tartott.

A folyamat immár befejeződött: Watson történetei, annak a magával ragadó személyiségnek azon gyönge felidézései, akit mindketten ismertünk, önálló életre keltek, és Sherlock Holmes élő személye éterivé, álomszerűvé vált. Kitalációvá.

A maga módján ez mulatságos. Különböző asszonyok és férfiak most valódi regényeket írnak Holmesról; fogják, és különös helyzetekbe csöppentik, lehetetlen szavakat adnak a szájába, és még jobban elhomályosítják a legendát.

Az sem lepne meg, ha az én emlékirataimat is kitalációnak minősítenék, és Felhőkakukkvárba{2} száműznének. (Ez élvezetes irónia.)

Mindazonáltal kénytelen vagyok állítani, hogy a következő oldalakon a Sherlock Holmesszal való igazi kapcsolatom korai napjairól és éveiről számolok be. A kezdetekről. Azok számára, akik korábban nem ismerték Holmes szokásait és személyiségét, lehetnek olyan vonatkozások, amelyek fel sem tűnnek. A színskála másik végén vannak azok az olvasók, akik egész passzusokat megjegyeztek Conan Doyle korpuszából (a szó fölöttébb ideillő). Ezek az olvasók úgy találhatják, hogy az én beszámolóm lényegesen eltér Holmes korábbi életírójának, dr. Watsonnak a szavaitól, és valószínűleg kifogásolni fogják, hogy egészen más embernek mutatom, mint a Watson írásaiban szereplő, „valódi” Holmes.

Ez utóbbiaknak csak azt mondhatom, teljesen igazuk van: az a Holmes, akit én ismertem, döbbenetesen más volt, mint a Baker Street 221B-ben lakó detektív. Látszólag másfél évtizede visszavonult, és erősen középkorú volt. De sok egyéb is megváltozott: a világ más lett Viktória királynő után. Automobilok és villany váltották fel a lovas kocsikat és a gázlámpákat, a telefon befurakodott még a falusi emberek életébe is, és a háború lövészárkainak szörnyűségei kezdték felemészteni magának a nemzetnek a szövetét.

Ugyanakkor úgy vélem, hogy ha a világ nem változott volna, és Holmest fiatalemberként ismertem volna meg, az én róla festett képem akkor is igencsak eltérne a jó dr. Watsonétól.

Watson mindig alsóbbrendű szemszögből látta barátját, Holmest, és perspektíváját mindig ez a helyzet alakította. Ne értsenek félre, igencsak megszerettem Watsont. Csakhogy született ártatlan volt, nehezen vette észre a kézenfekvőt (hogy finoman fogalmazzak), bár nem csekély bölcsességre és humanizmusra tett szert. Én viszont küzdve jöttem a világra, háromévesen már manipulálni tudtam érzéketlen skót dajkámat, és egykor talán létező ártatlanságomat és bölcsességemet elveszítettem már a kamaszkor elérése előtt.

Hosszú időbe telt, amíg újra rájuk találtam.

Holmes meg én kezdettől egy pár voltunk. Tapasztalatokban toronymagasan állt fölöttem, de sose tekintettem olyan áhítatos ámulattal a képességeire a megfigyelés és az elemzés területén, mint Watson. Az én szemem és elmém pontosan ugyanúgy működött. Ismerős terület volt.

Tehát igen, nyíltan elismerem, hogy az én Holmesom nem Watsoné. Hogy folytassam a hasonlatot, az én perspektívám, festői technikám, szín- és árnyhasználatom teljes mértékben eltér az övétől. A tárgy alapjában véve ugyanaz; a művész szeme és keze változott.

– Mary Russell

ELSŐ KÖNYV

INASIDŐ

A méhészinas

EGY

KÉT FURA ALAK

Az igaz intellektus felfedezése a sajátunkén kívül olyasfajta érzést ébreszt, amilyet Robinson Crusoe érezhetett, amikor emberi lábnyomot fedezett fel szigete homokos partján.

Tizenöt évesen találkoztam először Sherlock Holmesszal. Tizenöt évesen, egy könyvbe mélyedve sétáltam a Sussex Downs egyik dombján, amikor kis híján ráléptem. Védelmemre el kell mondanom, hogy igazán izgalmas könyv volt, és meglehetősen ritkán lehetett más emberrel találkozni azon a környéken, a háborús 1915-ös esztendőben. Hétheti járkáló olvasásom során a birkák (amelyek általában kitértek az utamból) és a sünzanótbokrok közt (amelyeket fájdalmasan kialakult ösztönnel én kerültem ki) addig sosem léptem emberre.

Napsütéses, ám hűvös április eleji nap volt, Vergiliust olvastam éppen. Hajnalban indultam a csendes tanyaházból, a szokásostól eltérő utat választottam – ezúttal délkelet, a tenger felé –, és az eltelt órákat latin igékkel küszködve töltöttem, öntudatlanul mászva át kőfalakon, gondolkodás nélkül kerülve meg sövényeket, és talán csak akkor vettem volna észre a tengert, ha belezuhanok egy mészkőszikláról.

Az történt, hogy akkor fogtam csak fel, hogy rajtam kívül más is létezik a mindenségben, amikor egy férfi-torokköszörülés hangzott fel úgy valamivel több mint egyméternyire tőlem. A latin elszállt, és közvetlenül követte egy angolszász káromkodás. Kalapáló szívvel próbáltam összeszedni maradék méltóságomat, és szemüvegemen át lenéztem a lábamnál kuporgó alakra: sovány, őszülő, ötvenes férfi volt szövetsapkában, ősrégi tweed nagykabátban, rendes cipőben, mellette kopott, katonai hátizsák hevert a füvön. Talán egy csavargó, aki a többi tulajdonát egy bokor alá rejtette. Vagy egy Különc. Az biztos, hogy nem juhász.

Nem szólt semmit. Fölöttébb gunyorosan felvettem a könyvem, és leporoltam.

– Mi az ördögöt csinál itt? – kérdeztem. – Fekve vár valakit?

Erre felhúzta az egyik szemöldökét, rendkívül lenézőn és bosszantóan elmosolyodott, és beszélni kezdett a felsőbb osztálybeli, túlképzett angol úriemberek jellegzetes kiejtésével. Magas hangja volt, kellemetlen: határozottan Különc.

– Aligha vádolhat azzal, hogy fekszem bárhol is – mondta –, minthogy nyíltan ülök egy rendezett domboldalon, és a magam dolgával foglalkozom. Vagyis, amikor nem szükséges kivédenem, ha el akarnának taposni. – Utóbbit erősen hangsúlyozta.

Ha bármi mást mondott volna, vagy ugyanezt, de más hangnemben, gyorsan elnézést kértem és leléptem volna, és egészen másként alakul az életem. Csakhogy anélkül, hogy tudta volna, érzékeny pontomat érintette. Azért hagytam el a házat, amint világosodni kezdett, hogy elkerüljem a nagynénémet, és amiért el akartam őt kerülni, annak az volt az oka (a legfrissebb a sok egyéb ok közül), mert az előző este csúnyán összekaptunk, és a veszekedést az a tagadhatatlan tény váltotta ki, hogy a lábam kinőtte a cipőmet immár másodszor, amióta három hónappal korábban ideérkeztem. A nénikém apró termetű volt, nett, makrancos, éles nyelvű, gyors észjárású, és büszke pici lábára és kezére. Állandóan éreztette, hogy esetlen vagyok, faragatlan és érthetetlenül érzékeny a magasságom és az annak megfelelő lábméretem miatt. Ráadásul az ebből következő anyagi vitát is megnyerte.

A Különc ártatlan szavai és csöppet sem ártatlan hangneme olaj volt a tűzre. Kihúztam magam, felszegtem a fejem, és felkészültem a küzdelemre. Nem tudtam, ki az az ember, hol vagyok, én állok-e az ő földjén, vagy ő az enyémen, hogy veszélyes őrült-e, vagy szökött fegyenc, vagy a majorság tulajdonosa, és nem is érdekelt. Dühös voltam.

– Nem válaszolt a kérdésemre, uram – támadtam.

Nem vett tudomást a dühömről. Ami még rosszabb, talán észre sem vette. Inkább unottnak látszott, aki csak arra vár, hogy menjek el.

– Úgy érti, mit csinálok itt?

– Pontosan.

– A méheket nézem – közölte egyszerűen, és visszafordult a domboldal felé.

A fickó modora nem jelzett őrültséget, ami illett volna a szavaihoz. De azért szemmel tartottam, amint zsebre vágtam a könyvemet, és a földre huppantam – biztonságos távolságban tőle –, és az előttem lévő virágok táncát szemléltem.

Valóban voltak ott méhek, szorgalmasan gyűjtötték a virágport a lábaikon lévő zsákocskákban, virágról virágra röppenve. Figyeltem őket, és éppen arra gondoltam, hogy nincs semmi figyelemre méltó ezekben a méhekben, amikor megakadt a szemem egy megjelölt példányon. Közönséges virágméhnek látszott, de kis, piros pötty volt a hátán. Milyen fura – talán ezt figyeli? A Különcre pillantottam, aki áthatóan bámult a semmibe, aztán figyelmesen a méhekre, ami akaratom ellenére érdeklődést keltett bennem. Gyorsan levontam a következtetést, hogy a pötty nem természetes jelenség, hanem festék, mert akadt egy másik méh is kicsit csálé pöttyel, és még egy fura dolog: egy méh, amelyen kék pötty is volt. Alaposan megfigyeltem, ahogy a kék-vörös megtölti zsákocskáit, és elszáll északkelet felé.

– Azt mondanám, a kék pötty a jobb ötlet, ha másik kast keres – mondtam a férfinak. – Amelyeket pirossal jelölt meg, valószínűleg Mr. Warner gyümölcsöséből valók. A kék pöt – työsek távolabbról jönnek, de valószínűleg vadméhek. – Előhalásztam a zsebemből a könyvemet, és amikor felnéztem, hogy jó napot kívánjak a férfinak, engem bámult, és az arckifejezésétől nem bírtam megszólalni – nem egyszerűen elismerő volt. Ahogy gyakran mondják (de ritkán teszik), leesett az álla. Tulajdonképpen úgy festett, mint egy hal, úgy meresztette rám a szemét, mintha hirtelen még egy fejem nőtt volna. Lassan felállt, közben becsukta a száját, de egyre bámult rám.

– Mit mondott?

– Elnézést, maga süket? – Kicsit felemeltem a hangom, és lassan beszéltem. – Azt mondtam, ha új méhkast óhajt, a kék pöttyöket kövesse, mert a pirosak biztosan Tom Warner méhei.

– Nem vagyok süket, csak nem hiszek a fülemnek. Hogyan jött rá, hogy mi érdekel?

– Kézenfekvő – mondtam kissé türelmetlenül, mert már abban a koromban tudtam, hogy az ilyen dolgok nem nyilvánvalók mindenkinek. – Festéknyomokat látok a zsebkendőjén és az ujjain, ahonnan letörölte. Tudomásom szerint méheket kizárólag azért jelölnek meg, hogy követni tudják őket a kasukhoz. Magát vagy a mézgyűjtés, vagy maguk a méhek érdeklik, és ebben az évszakban nem szokták begyűjteni a mézet. Három hónappal ezelőtt hirtelen hideghullám jött, és több méhkasnyi méhet kiirtott. Ezért feltételezem, hogy azért követi nyomon ezeket, hogy felfrissítse a saját állományát.

A rám néző arc immár nem volt halszerű. Döbbenetesen hasonlított egy fogoly sasra, amelyet egyszer láttam, ahogy méltóságteljesen pillantott le a csőre fölött erre az alsórendű lényre, hideg megvetés sugárzott félig csukott, szürke szeméből.

– Édes istenem – mímelte a csodálkozást –, tud gondolkodni.

A dühöm kissé csillapodott a méhek figyelése közben, ám ettől az odavetett sértéstől kirobbant. Ez a magas, sovány, dühítő öregember miért ilyen kihívó egy ártatlan idegennel szemben? Ismét felszegtem a fejem, csak részben azért, mert magasabb volt nálam, és én is gúnyolódtam vele.

– Édes istenem, képes felismerni egy másik emberi lényt, ha fejbe vágják. – A nagyobb hatás kedvéért még hozzátettem: – És ha belegondolok, hogy azt hitették el velem, hogy az idős embereknek jó a modoruk.

Hátrébb léptem, hogy lássam szavaim hatását, és ahogy alaposabban megnéztem, végre összekötöttem a hallott pletykákkal meg a nemrégiben átélt lábadozásom során olvasottakkal, és már tudtam, kicsoda, és meghűlt bennem a vér.

{1} Magyar nyelven 1912-ben jelent meg először a Franklin-Társulat kiadásában, Binder Jenő fordításában. (a Szerk.)

{2} Arisztophanész A madarak című művére utal: Két csavargó megunja eddigi életét, és új világot keres. Eljutnak a madarakhoz, ahová „befészkelik” magukat. Madárrá változván meggyőzik új társaikat, hogy építsenek az emberek és istenek világa közé, a légbe egy várost, Felhőkakukkvárat. Ezáltal uralkodnak az embereken és az isteneken egyaránt. (a Szerk.)