Copyright © Papp Dóra, 2022

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit, Varga Virág

ISBN 978-963-432-204-7

gabo.hu

http://www.cicerokonyvstudio.hu/

https://www.facebook.com/CiceroKonyvstudio

https://www.instagram.com/cicerokonyvstudio/

Elektronikus verzió v1.0

Azoknak, akik a művészetekbe kapaszkodnak,

fiktív világokba menekülnek, közösségeket alkotnak,

miközben az élet kezd szimulációra hasonlítani

ELŐTTE

Január 6., csütörtök

19:44

Köszönöm.

20:23

Matthias számát?

20:24

Nem.

20:24

Akkor?

20:25

Tudod te azt.

Egy

Már megint halvány fűszagra ébredtem.

Miután elhallgattattam az ébresztőt, ablaknyitással kezdtem a napot – megcsapott a ropogós, téli városi levegő, némi német karattyolással, közeli és távoli kürtszóval meg ajtócsapkodással. Az utca túloldalán, egy épülettel jobbra még mindig nem tűnt el az a bizonyos firka a falról. Harmadik napja szemezek vele. Errefelé nem kell csodálkozni ilyesmin, elvégre a graffitiművészet fővárosában brutálisan lenyűgöző street arttal találkozik az ember. A berlini fal megmaradt részén, az East Side Galleryn végeláthatatlanul húzódnak a rikító, színes politikai gúnyrajzok, társadalomkritika, a szabadság jelképei, környezetvédelmi aktivizmus, amit csak akarsz. És nem csak ott – mindenütt, a kávézóknál, a sörkerteknél, az utcasarkon is megcsillan a művészet.

De ez, itt, amivel épp szemeztem, valami más volt. A germán nyelvek régi ábécéjének egy rúnája, amit tetovált bőröm tinikorom óta jól ismer.

– Neked is jó reggelt – mormoltam, párafelhőt eresztve a januári levegőbe.

Az arcomat dörzsölgetve kibotorkáltam a nappaliba – ahol szerencsére nemcsak kannabisz-, hanem kávéillat is várt. Női nevetés, angol szó hallatszott valahonnan; még azt sem igazán fogtam fel, milyen évet írunk. De amikor felkapcsoltam a fürdőszobai világítást, felnyögtem a tömény, érzékeket megtámadó és egyszerre eltompító aromától.

– Mikko! – kiáltottam. – Mikko!

Odanyúltam az elnyomott, tekert csikkekért. Mire összekapargattam a szárított kendermaradványokat, megjelent egy tejfölszőke fej az ajtóban.

– Jó reggelt, tesó! – vigyorgott. – Van kávé!

– Mi a tököm? – mutattam fel a csikkeket.

– Ez az… egészségügyi-rekreációs helyiség.

– Nem, ez a fürdőszoba. Minek találtuk ki a szabályokat?

Elvette tőlem a bizonyítékot.

– Csináltam neked kávét, Norbi, hogy tudd, mennyire szeretlek.

– Húzz innen! – Rávágtam a szőke fejére az ajtót, mire felkiáltott. – Ó, baszd már meg!

Ez már magyarul csúszott ki. Tökmindegy, hogy az előző beszélgetést angolul folytattuk le és hogy megint norvégul álmodtam az éjjel, vagy hogy a melóban németül szolgálom ki a vendégek felét, a magyar bassza meg és a kurva élet még mindig olyan igazi otthonos érzést adó, feszültséglevezető anyanyelvi eszköz, aminek nincs párja.

Egészségügyi-rekreációs helyiség… Szóval hajnalban betépve szexeltek a tükör előtt a csajjal, akinek a nevetése behallatszott a konyhából. Frey tökére, a fogkefémhez is féltem hozzányúlni. Miután összefogtam a barna loboncomat egy bőrszalaggal, szó nélkül vonultam vissza a szobámba, de megütötte a fülemet, hogy a csaj orosz akcentussal azt kérdezi:

– Most mit vagy úgy oda? Majd elmegy!

Résnyire nyitottam az ajtót. Mikko pirítóst varázsolt elő, fel-alá ugrált egy késsel a fogai között. Megint el fog késni.

– Nem, nem, most be van pöccenve rám, ki kell engesztelnem, menj arrébb! Még egy kicsit… Vigyázz, forró! Még egy tányért, ott van a felső polcon, balra!

Sokkal jobb kedvvel öltöztem fel. A lakótársam lassan egy éve egy harmincéves pólyás finn hülyegyerek – a Nornák születésem pillanatában azt a sorsot hagyták meg nekem, hogy vigyázzak rá, mivel más nem vetemedne erre. Pandémia idején pedig aztán végképp nem.

A vállamra vettem a motyómat, bakancsot húztam, elmormoltam egy köszönést a vöröskének, aki Evelinaként mutatkozott be, beleharaptam Mikko kissé odaégett pirítósába, és kortyoltam a kávéból. Nagyon büszke volt, amiért ettem az összetákolt reggelijéből. Azért kicsit több energiára és tápanyagra volt szükségem, szóval inkább hagytam őket romantikázni, maszkot húztam, és lesiettem a jéghideg lépcsőházban a harmadikról, hogy minél előbb normális kajához jussak, aztán bevásároljak a főzéshez.

Berlin még a legszelesebb januári délelőttökön sem totálisan szürke – bármerre fordulsz, ha az épületek falán éppen nem, akkor a talpad alatt tutira meglep a graffiti. Hónapok óta mindennap megtaposok egy életre keltett, kissé beszívottnak tűnő hamburgert, ami egy vegán éttermet hirdet.

Villamos- és autóforgalom versenyzett egymással a nyárfák során túl, amelyek csak úgy roskadoztak a madárfészekszerű fagyöngytől. Nem ez az első város Európában, ahol egy világjárvány hátán is megélő és terjeszkedő fagyöngykolónia közelében laktam, de amikor beköltöztünk a finn tökfejjel, simán jelnek vettük.

Három utcasarkot gyűrtem le a csípős levegőn a reggelizőig; feltankoltam a kedvenc atom szendvicsemből, amit telepakoltak lazaccal, tojással és avokádóval. Anya szörnyülködik videóhíváskor, ha megmutatom neki, miket eszem, illetve azon hüledezik, hogyan telik ilyesmire. Oké, legyünk őszinték, leginkább az veri ki nála a biztosítékot, hogy képes vagyok beosztani a pénzemet. Nem egyszerű egy könyvelő anyával és egy bankár apával, akik több mint öt évvel ezelőtt útjára engedték a kalandvágyó fiukat, mert kitalálta, hogy világot akar látni.

Nekem megvoltak a terveim. A fő irányelv: az, hogy nincs terv, nagyjából csak a következő lépés. Tyr és én tudtuk, hogy a vándoréletnél jobb döntést nem is hozhattam volna. Csakhogy volt még valaki, aki beletenyerelt életem nagy döntéseibe, és akit szintúgy a Nornák, a sorsistennők akasztottak a nyakamba – Miss Rona. Egy világjárvány, aminek a kezelésében a listámon várakozó országok egymásra licitáltak: ki tudja igazán a tutit, ki mer újra nyitni, mi lesz a következő intézkedés. Mi pedig Mikkóval egy éve meguntuk az egészet; ő Helsinkiben senyvedett, én Prágában. Kinéztük magunknak a német főváros ikonikus medvéjét, amelyre újabban fehér maszk került, és úgy voltunk vele, itt, együtt lenyeljük az intézkedéseket.

De akadt egy bökkenő: amióta belengették, hogy a vírus a legújabb variánssal akár náthává is szelídülhet a következő hetekben, egyre többet kutatgattam a telómon, merre is lehetne megpattanni, lehetőleg nyugati irányban. És fogalmam sem volt, hogyan mondjam el ezt Mikkónak. Szerettem Berlint, de mehetnékem volt a végigmelózott Yule-időszak után.

Nem mintha annyira sajnáltam volna magam. Imádtam a melómat. Délután ott vigyorogtam Johann Altenhofen mellett, aki a fogát szívva mormolta el a maszk mögött a kedvenc káromkodásait, miközben a fuvarosnak mutogattunk, hány centit jöhet még hátra.

– Mindjárt átveszem tőled a kormányt, te szarcsimbók, ó, hogy az a… Na, Norbi, jól nézünk ki! Mit mondanak a legendák az új év első piaszállítmányáról?

– Hát, tény, hogy illik kilöttyinteni a pia egy részét a hősi halottak és az istenek tisztelet… Hallod, az agyamig tolták a pálcikát, és szarul látok, vagy tényleg nem tud parkolni a tag?

– Az én orromba is majdnem felszorult, de… Gyere, gyere, nem lesz baj! – kiáltotta Johann, amikor valaki hosszan kürtölt az utcában.

– Hova mennék még, uram? – hajolt ki az újonc fuvaros gyerek.

A vakító téli napfény majd’ szétszedte a retinámat, amíg bocsánatkérőn felraktam a kezem a várokozó autósoknak. Hiába csappant meg a forgalom a járvány kitörése óta itt, Mittében, Berlin egyik szívkamrájában, a mi hátsó utcánkra is jutott egy felújítás, állványzattal, darukkal, tereléssel, és ezt leginkább az autósok szívták meg. Egy öltönyös pasi lehúzta az ablakot, és közölte velem, hogy ha miattunk késik, feljelenti a bárt. Nem láthatta, de rámosolyogtam. Egy fiatal nő átsietett a szerencsétlenkedő fuvaros teherkocsija és az öltönyös Volvója között – akkor akadt meg a szeme rajtam, amikor az enyém rajta. Talán a hajamat szúrta ki; én a merész bíborszín sminkjét. Jó mélyen behajolva néztem utána. Visszapördült a sarkon. Barna, tépett frizura, mosolygó szemek, vörös vászontáska. Vajon a rúzsa milyen színű a maszk alatt? A tökömet, elég, ha Johann szidja a sofőrt, fél perc kitérő csak belefér, amíg a csaj után lépek és megszerzem az Instáját.

Abban a pillanatban megrezzent a telefon a zsebemben.

– Jó, jó lesz! – intette le Johann a fuvarost.

– Biztos?

– Igen! – ordítottuk, mire a Volvo olyan iramban lőtt ki, ahogy csak egy Volvo képes.

Villámgyorsan előkaptam a telómat.

– Na, bassza meg! – suttogtam, fülig érő szájjal.

Nyírő Gabesz nevét láttam a kijelzőn – villámgyorsan megnyitottam az üzenetét.

Hívj fel meló után, tündérbogyókám!

– Norbi! – szólt Johann.

Zsebre vágtam a mobilt, és felhúztam a kesztyűt. A készletfeltöltéskor mindig úgy éreztem, az Európai Unió alkoholmennyiségének negyede itt landol nálunk, az Alter Stringben, de tudtam jól, hogy a technobároknál durvább a helyzet. Vagyis volt. Johann folyton azt bizonygatja, ez nem az igazi Berlin; járvány idején érkezettként az igazit, a szabadság városát nem is ismerhetem. Azért néha úgy estem haza a rockkocsmánkból, hogy örültem, hogy élek, mert Miss Rona ide vagy oda, van az a réteg, aki hajlandó átesni a bejáratnál az ellenőrzésen, csak hogy egy kicsit visszakapja az érzést, milyen beülni valahová inni. És én készségesen kevertem az italát.

Sok mindent szerettem a német fővárosban, például azt, hogy a különc szó itt értelmét vesztette. A vendégeink között és a metrón is akadt sokkal extrémebb megjelenésű, mint én a tetkókkal meg a felkötött hajjal. Berlin bulifőváros volt, egyetemváros, multikulturális gócpont – minden, ami kell. A kedvenc történelmi korszakaimat, a két világháborút testközelből tanulmányozhattam, amikor elcsatangoltam az agyonlátogatott turistalátványosságokhoz. Ez a hely mindig tartogatott számomra valami újat. A csajokról nem is beszélve.

Volt olyan este, hogy tizenkét nemzetközi lány követett be Instán. Így hívtuk őket Mikkóval: nemzetközi csajok. Amikor nyáron lazítottak az intézkedéseken, és még a sörkertek is kinyitottak, többen voltak. Tanulmányi kirándulás, lánybúcsú vagy csak egy véget nem érő parti, amin ki lehet ereszteni a gőzt… A lényeg, hogy itt voltak, ittak, angolul, franciául, oroszul, svédül dumáltak, és azt a bizonyos egyéjszakás kalandot keresték. Kénytelenek voltunk kisegíteni őket. Ősz óta a szigorítások miatt megcsappant a számuk; illegális partikra tartottak, főleg azok után, hogy a kisebb bárokban is betiltották a táncot. A főnökasszonyunk, Petra Schiffbauer az alkalmazkodás mestere volt, de már két alkalmazott itt hagyta. Részemről mindennap hálát adtam a Nornáknak, hogy egyáltalán van melóm egy kicseszett világjárvány közepén, akkor is, ha csak rövidített órákkal nyitottunk ki.

A műszakváltáskor, amikor Ali végre beesett, épp az aznapi remélhetőleg utolsó kör sört csapoltam, Johann a háttérben szóló zenét dúdolva törölgette a pultot, de egyszerre pillantottunk fel – van az a határozott csizmakopogás, ami áthatol a dobon és a basszuson. Petra olyan lendülettel indult meg felénk a telefonját nyomkodva, hogy nyílegyenes, szőke tincsei himbálózásából messziről meg tudtuk állapítani: szegény férjének ma este nem lesz egyszerű dolga az ágyban, hogy lelazítsa.

– Most hívtak – szólalt meg kimérten. – Jövő szombattól újabb szigorítások.

– Mi van? – hüledezett Johann.

– Mennyire durva? – kérdeztem.

Petra vastag keretes, csinos szemüvegét igazgatta.

– Teljesen beoltott vagy három hónapja gyógyult, mellé negatív teszt.

– Nem gáz – nevettem, amikor Johann felnyögött. – Eddig is nagyjából így jöttek.

– A nagyjából nekem nem elég jó. És van még valami. Ali most bátorkodott közölni… Felismeritek ezt, ugye?

Az orrom elé tolt egy fotót a mobilján: este készült, vakuval. Mintha kipréselték volna a levegőt a tüdőmből, amikor megláttam azt a szimbólumot – ugyanazt, ami reggel köszöntött a szobám ablakával szemközt. Csak ezen a képen az Alter String bejárata mellett egy köpésre mázolták fel a falra. Felnéztem Petrára. Árgus szemmel figyelt.

– Naná – sóhajtott Johann. – Kretének… Ali fújta át? Akkor ezért néz úgy ki a fal.

– Mondanom sem kell, hogy ugyanaz a szabály vonatkozik erre is, mint a többi szélsőséges falfirkára – folytatta Petra. – Azonnal, hatékonyan kezelni a dolgot. Érthető vagyok?

– Persze, hölgyem – bólintottam.

– Helyes. Menjetek mindketten! Bent maradok Katrinékkal.

El is húztunk, egyenesen egy kínai étterembe. Az örökké készenlétben lévő, a személyazonosságunk kiterjesztéseként működő QR-kód meglebegtetése után végre leültünk a fenekünkre. Annyi zöldséget, tésztát meg csirkét pakoltam magamba, amennyit csak bírtam.

– A fűt nem irtod ki onnan, ahol felütötte a fejét, barátom – közölte Johann zabálás közben. – A felső szomszédom is termeszti, bűzlik tőle a szellőző. Érted, ráülök a vécére, és közben…

– Vágom – röhögtem. – De harmincéves, hallod. Tudod, hányszor neveltem meg az elmúlt években? Nincs erre energiám, a rohadt életbe.

– Ha ezt a háromgyerekes anyám hallotta volna…

– A tökömet! – Félrenyeltem a káposztát. Johann megveregette a hátamat, úgy rám jött a köhögés. Benyakaltam vagy három deci vizet. – Fel kell hívnom egy magyar barátomat. Frey tökére, elfelejtettem, hogy lehetek ilyen gyökér?

– Most már kikísérletezünk egy Frey töke koktélt, esküdj meg, te pogány!

Máris ezerrel nyomkodtam a mobilomat.

– Itt se lehetnék nélküle. A srác anno benne volt egy csereprogramban, lett két német haverja, az egyikük segített lepapírozni a lakást. – A fülemhez emeltem a telefont. – Ja, ez a lakás bűzlik most a fűtől.

Johann szájából kirepült egy tojásdarab a röhögéstől. Az ablak felé fordultam, türelmesen vártam, és három hosszú csöngés után felvették.

– Tyű, itt a Szepes Norbi, nem felejtett el felhívni, de szerencsés vagyok ma este!

Máris fájt a szám a vigyorgástól, ahogy meghallottam Nyírő Gabesz hangját.

– Mi van, haver? Élsz még? Mikor iszunk már meg egy sört?

– Hát, ha legközelebb átugrasz a Csatornán, tündérbogyókám. De koronát nem hozhatsz ide, a brit hülyék szigetére.

– Nem fogunk már az első percben erről a szarról beszélni. Mondj valami értelmeset is!

– Jó, figyelj, igazából rohadtul el fogok késni egy randiról…

– Te írtad, hogy hívjalak! – köhögtem fel még egy szál káposztát. – Most szabadultam a melóból. Hallod, láttad az új Royal Blood- meg a Gojira-turnédátumokat? Ha kilábalunk ebből a fosból, talán tavaszra, még egyszer nem fogják eltolni a koncerteket.

– Ja, és a Szigetet sem tolják szerintem, és tudod, hogy ott találkozunk, megígérted nekem, zakkantkám. Na, figyelj, két percem van, és olyat kell mondanom neked, ami egyikünknek se lesz habkönnyű, szóval gyorsan kibököm, jó?

– Mi van? Közben eszem, Gabesz, és már kétszer félrenyeltem a kajámat.

– Jó, akkor most nyeld le, amit zabálsz… Lenyelted?

– Mondjad már, a tökömet!

– Míra Berlinben van.

Egy pillanatra mintha elfelejtettem volna, hogyan kell beszélni. Aztán villámgyorsan kapcsoltam, hogy négy nyelven beszélek folyékonyan, és most ki kell választanom közülük az anyanyelvemet, mert valahogy reagálni kéne.

– És ez… Ezt miért is kellene tudnom?

– Hú, baszki! – szívta a fogát Gabesz. – Úgy teszek, mintha ezt nem hallottam volna.

– Ja, ahogy kiejtettem a számon, hallottam, ahogy te hallottad, és most… nem tudom, mit mondjak.

– Ide figyelj, Szepes – sóhajtott. – Rám írt. Két hete van Berlinben, és marad is egy ideig. Bonyolult, de röviden…

– Gabesz – szóltam figyelmeztetően. Dübörgött a szívem, mintha Thor simogatta volna a mellkasomat a kalapácsával. – Nem akarom tudni.

– Azt én vágom, csak meg kellett adnom neki Matthias számát, aki el van úszva, és…

– És miben kell neki segítség?

– Már nem kell neki.

– Akkor meg…

– Hé, Norbi, húztam! – Johann intett, miután lehúzta a kóláját, de totál leblokkolva későn fogtam fel, hogy vissza kellene intenem neki.

– Itt vagy? – kérdezte Gabesz, akit egyre szörnyebben hallottam.

– Itt, de recsegsz, mi ez a zaj?

– Leviszi a fejemet a szél, az. Figyelj, Mírának még tutira kell majd valami, hallod, hadd ne kelljen már könyörögnöm. Túl vagytok rajta, nem? Milyen hangulat lesz így az osztálytalálkozón, zakkantkám? Már ha megérjük.

– Haver… Ne csináld ezt velem. Ha valaki, Míra feltalálja magát, nem kell fognom a kezét.

– Emlékszel még a 12. C-re?

Felsóhajtva hátradőltem, elterpeszkedtem a bokszban, hátraejtve a fejem. A körülöttem kajáló emberek eltűntek – és megjelent előttem egy zöld tábla, rajta a hashtages Erdő, erdő felirattal, ami ott díszelgett a jobb karomon is.

– Hülye kérdéseid vannak, haver.

– Vágod, hogy totál szétszéledtünk? – nevetett. – Mindenki máshol van ebben a pillanatban, és mindenki a járványt szívja. Jó, egy páran Pesten maradtak, asszem, négyen. Otthon ketten tengődnek abban a szerencsétlen kisvárosban. A többiek mind…

– A lényeget, Nyírő.

– Ti ketten most egy helyen vagytok Mírával. Mi lenne, ha demonstrálnátok valami összetartásfélét? Valami olyasmit, hogy számíthatunk egymásra még akkor is, ha több száz kilométerre vagyunk a 12. C termétől?

– A tökömet, mikor lettél költő? – nevettem kínomban. – Jó, értem. Vágom.

– Ha nem vagy beszari, akkor ott leszel neki, te ősbarbármarha.

– Igazad van – vágtam rá. – Persze hogy igazad van, nem tudom, mi ütött belém.

– Ráhúzódott az agyadra a berlini lazaság, Szepes. Mennem kell, most már tényleg.

– Kösz, hogy szóltál, Gabesz. Szevasz, haver!

Letettük. Csak bámultam a kajám maradékát, és rákényszerítettem magam, hogy felvegyem az evőpálcákat. Elnehezültem, de nem a vacsorától. Inkább elcsomagoltattam a maradékot, bedobtam a táskámba, és kiléptem a hideg, szeles belvárosi estébe.

Már mutatkoztak a részeg este első jelei: fiatalokat kerülgettem, akik vígan hahotázva botladoztak ide-oda, de andalgó párok és kisgyerekes családok is akadtak. A Múzeum-sziget felé ballagtam el, hogy a Spree part menti sétányán letáborozva bámuljak a semmibe, pedig ott emelkedett előttem a lenyűgöző, kupolás berlini dóm. Gojirát hallgattam már vagy félórája, most épp a Stranded című dalt – szükségem volt a kíméletlen francia metálra. Előttem a folyó, mögöttem szállodák, luxuslakások, üzleti toronyépületek, fényes éttermek és kávézók… de én nem igazán voltam ott. Lélekben Budapesten voltam, négy évvel ezelőtt, húszévesen, egy apró, újbudai albérletben, és éppen próbáltam megemészteni az üvöltő csendet.

Mírán az a kék garbója volt, amit annyira szerettem. Irtó jól állt rajta. Visszajött a konyhából, átadta a teámat. Magának is hozott. Ott ücsörögtem az ágyán, a füzetét lapozgattam, amit most elvett tőlem, és letelepedett a kis foteljébe – ez még befért az alagsori szobába, amit megpróbált otthonossá tenni. Igazából elég jól sikerült neki és Szilvinek: lila, narancssárga és kék apróságok akadtak mindenütt, szalagok, párnák, könyvespolci díszek. De maga a lány volt a szoba legfőbb dísze. A hosszú, térdzoknis lábával, sötétbarna hajával, vékony nyakával, amit imádtam csókolni. A teáját kortyolgatta, és lapozott a füzetében. A csend pedig egyre mélyült. Kifejezetten ijesztő lett. Pedig volt idő, amikor olyan könnyű volt a csendünk.

Már szeretkeztünk, amikor megjöttem. Már beszámoltam az elmúlt három hétről, arról, hogy Soma megunta a kérdéseimet meg a szerencsétlenkedésemet, Őryék támogatásával bedugnak egy mixertanfolyamra, hogy ne csak sört csapolni legyek jó a bécsi kocsmájukban. Elregéltem a terveimet Münchenről. Ő pedig nagyokat bólogatva, mosolyogva próbált rám figyelni. Mindketten tudtuk, hogy tanulnia kéne, de én most vagyok itt, még másfél napig, aztán megint húzok el.

Sóhajtva félretettem a teámat az éjjeliszekrényre, és elnyúltam az ágyán. Úgy éreztem, mintha őrizne. Vagy én őt. Vagy mindketten próbáltunk őrizni valamit, ami ott van, nem akar elszaladni sehová, még sincs értelme. Úgy húsz percet bírtam az elviselhetetlen csendben, aztán letérdeltem elé, és óvatosan elvettem tőle a füzetét. Megfogtam a kezét, és amikor rám pillantott, láttam, hogy könnyes a szeme. Elsöpörtem a homlokába bukó sötét tincseket. Megremegett a szája, de erőt vett magán, és mélyet sóhajtott.

– Ha úgy igazán őszinte vagy hozzám… Megígéred, hogy őszinte leszel hozzám, Norbi? – kérdezte halkan.

– Igen.

– Hányszor… Hányszor volt olyan az elmúlt évben, hogy… hogy szívesen elhívtál volna randira valakit Győrben, Bécsben, Münchenben vagy máshol? – Egyenesen nézett rám a vesébe látó szemével. – Tudom, hogy volt ilyen, ne hazudj nekem, kérlek.

Képtelen voltam hazudni ennek a lánynak.

– Volt ilyen – feleltem szinte suttogva. – Egyszer-kétszer.

– Nem akarom tudni a részleteket – vágta rá a fejét rázva. Ahogy kicsordultak a könnyei, rögtön letörölte őket. – Csak…

– Csak úgy gondoltad, így könnyebb lesz? Hmm, kedves Míra? – Megsimogattam az arcát, mire krokodilkönnyek buggyantak ki a szeméből, amiket már nem törölt le.

– Norbi…

A számhoz emeltem a kezét, belecsókoltam a tenyerébe.

– Tanulnod kell. Ez mindennél fontosabb.

Hónapok óta éreztük, hogy nem fog működni. Hogy túlságosan kétfelé húz az életritmusunk. Próbáltunk hősiesen kitartani, de Míra nem tiltakozott, most, hogy végre kimondtam, illetve elkezdtem. Hogy kell ezt csinálni? Hogy a legkevesebb fájdalmat okozzuk? Bár lenne útmutató hozzá vagy egy régi germán legenda, amibe kapaszkodhatok…

Míra a hüvelykujjával simogatta a kézfejemet, és egyre csak rázta a fejét, a könnyeit nyelve.

– Fogalmam sincs, mit mondjak – bökte ki.

– Nekem se.

Inkább feltérdeltem, hogy meg tudjam ölelni. Körém fonta a karját.

Megittam a teát, amit csinált, összepakoltam a motyómat, elmosogattam, hogy kicsit húzzam az időt, hogy még a közelében lehessek. Nem beszéltünk. Aztán felhúztam a bakancsomat, a vállamra vettem a cuccomat. Nem tudott mit kezdeni magával az ajtóban: a tarkóját vakargatta, karba fonta a kezét, kerülte a tekintetemet. Elmartam a kezét, még utoljára megszorítottam, és ekkor végre az enyém volt a kék tekintete.

– Szia, kedves Míra – mondtam halkan.

– Szia, hülye viking – suttogta a könnyeit nyelve.

Aztán eljöttem onnan. Azóta nem jártam abban a lakásban. Több mint négy éve.

Nemcsak az első szerelmem volt, hanem a lány, aki szabaddá tett, aki miatt magam mögött hagyhattam az évtizedes lelki terrort, amit a szülővárosomban kaptam. Nem azért tartottunk ki egy évig, mert úgy éreztem, tartozom neki. Szerettem őt. Annyira, hogy a szakítás után egy héttel kénytelen voltam törölni az ismerőseim közül mindenféle applikáción. Nem bírtam nézni, tudni, olvasni, mi van vele. El kellett engednem. Visszarohantam Bécsbe, onnan nemsokára Münchenbe, és éltem tovább az életemet. És az élet jött: bő fél év múlva, egy norvég lány formájában, aki talán túl korán történt meg velem Míra után, de ha a Nornák egyszer így akarták… Vele fél évig bírtuk. Erre mondta azt Mikko, hogy jobban járok, ha az ő elvét követem: szeressek bele minden lányba, akivel összehoz a sors, aztán időben engedjem el őket, és így boldogabb leszek, mint a legtöbben, akik elérhetetlen dolgokat hajkurásznak. Gyorsan kiderült, hogy ez az életfilozófia nem is olyan szörnyűséges.

Egy részeg társaság ricsaja rántott vissza a jelenbe, a Spree folyóhoz. Mögöttem húztak el, szörnyen törték a németet, de vihogva, csak azért is ezen a nyelven köszöntek nekem. Pár napja a szilveszteri forgalomban egy indiai csapatnak tanítottam a helyes kiejtést, miközben szétröhögtük az agyunkat, de most kuka maradtam. Hosszan bámultam utánuk, hallgattam, ahogy a szélben elvész a nevetésük és a telefonjukról szóló német hiphop. Aztán, teljesen kiürítve az elmémet, előkaptam a mobilt, megnyitottam a Facebookot, villámgyorsan kikerestem Farkas Mírát, alig néztem rá a profilképére, az agyam épphogy nyugtázta a harminchét közös ismerőst, máris rákattintottam az ismerősnek jelölésre.

Utána sarkon fordultam, és megkerestem a villamosmegállót. Visszatettem a Gojirát a fülembe. Fél óra múlva arra nyitottam be a kéróba, hogy Mikko a tévé előtt tesped. Felugrott, miközben letettem egy táska frissen beszerzett gyümölcsöt a konyhaasztalra.

– Szellőztettem! – vigyorgott rám, lefoglalva egy zöld almát.

– Ja, akad némi oxigén a fingszag mellett. Hol a csaj? Jártál a stúdióban?

– Úgy nézek én ki, mint aki elfelejtene bemenni dolgozni? Elvittem Evelinát is. Odavan értem. Vörössel meg már olyan rég nem voltam, hú, hallod… Mi van ebben a színben, tesó? Ja, amúgy elutaltam a netet meg az áramot – csámcsogott. – Megoldod a gázt?

– Te tudod, milyen nap van? – meredtem rá.

– Csak egyszer dicsérnél meg úgy igazán, ahogy illik…

– Büszke vagyok rád, Mikko Jokelainen, Suomi hős fia! Mesélj a stúdióról!

Kellett, hogy halljam a finn akcentusát, ahogy belemerült a melója ecsetelésébe. Lehet, hogy orbitális hülyegyerek, de Odin olyan ritmusérzékkel áldotta meg, hogy bedobolta magát egy menő helyre ütőhangszeres stúdiózenészként. Az első berlini hetekben ő volt édes kettes családunk fő kenyérkeresője.

Már a víz alatt voltam, amikor rájöttem, hogy ma se edzettem fikarcnyit sem. A fogamat szívva botorkáltam ki a fürdőből – Mikko finnje belengte a lakást, videóhívásban dumált egy haverjával. A felét megértettem. Megszólalni nem mertem volna finnül, de az egyértelműen átjött, hogy valami keverőprogramról okítja a srácot. Mire megvoltam a mosogatással is, Mikko még mindig dumált. Már nagyon bedőltem volna az ágyba, de úgy éreztem, mondanom kell neki valamit. Felvettem a telómat a pultról.

Míra visszaigazolt.

Ha nem vagy beszari, akkor ott leszel neki…

Már hogyne lennék? Pont neki ne legyek ott, amikor egy vadidegen világvárosba jött? Tükörbe nem tudnék nézni. Így is kínosan éreztem magam azért a fél perc hisztiért, amíg Gabesznek könyörögnie kellett. Szóval, azon nyomban belekattintottam a chatbe.

Szia! Gabesztől tudom, hogy Berlinben vagy. Én is. Összefutunk?

Látnom kellett őt – tudnom kellett, hogy rendben vagyunk, szemtől szemben akartam elmondani neki, hogy számíthat rám. Rányomtam a profilképére: aprónak tűnt rajta, kitárt karral, háttal a fotósnak állt a Hősök tere közepén.

Mikko elköszönt a haverjától. Akkorát nyújtózott és nyögött, hogy bármilyen vöröskét felizgatott volna vele. Rossz szokása.

– Holnap te mosogatsz, tökfej – közöltem vele a szobám felé menet.

– Igenis! – A fenekével az égben túrta át a kanapét a távirányítóért.

– Mikko?

– Itt vagyok, várj… Megvagy, kis rohadék! – Rám nézett. – Hmm?

Nekidőltem az ajtófélfának, karba fontam a kezem. Óriásit ásítottam.

– Míra itt van, Berlinben. Gabesz szólt.

Megdermedt. Aztán ledobta a távirányítót a kanapéra, és tágra nyílt szemmel felém lépett.

– És? Hogy vagy, tesó?

– Ráírtam – vontam vállat. – Össze akarok futni vele.

Még nagyobbra tágult a szeme.

– Biztos vagy benne?

– Ha szar ötlet, legalább megtudom, nem? Csak el akartam mondani. Jó éjt!

Még mindig ott ácsorgott, pislogás nélkül, a nappali közepén.

– Ööö… ja, jó éjt. Ööö… ja. Igen. Szeretlek, tesó!

Bólogatva lelegyintettem, és magamra csuktam az ajtót. Befeküdtem az álomfogóm alá, és a vaksötétben elővettem a telefonomat. Míra látta, mit írtam neki, de nem válaszolt. Sosem húzom fel magam ezen. Bezzeg a nők szeretnek kiakadni ilyesmin. Már nemegyszer próbáltam elmagyarázni jó néhányuknak, hogy ha valami közbejön, melózom vagy épp összeesem a kimerültségtől, nem fogok tudni rögtön visszaírni. Mert lehet, hogy több időt akarok szánni a válaszra, amikor nem ötperces szüneten vagyok, vagy hullafáradtan mosogatok. Az ő szemükben ezek csak kifogások. Ezzel én nem tudok mihez kezdeni.

Már félálomban voltam, amikor megrezzent a telefon. A kijelző fénye majd’ kiégette a retinámat. Míra írt.

Holnap délelőtt az Impala kávézóban az Urban Nationnél?

– Bassza meg.

Ez aztán konkrét. Látni akar. Ebből úgy vettem le, minél előbb. Mi van, ha nekem nem jó a holnap délelőtt? Pedig jó volt. Oldjam meg, mi? Elvigyorodtam – ez aztán igazán Farkas Mírára vallott. Máris pötyögtem a választ.

Tízkor ott vagyok.

Látta, és nem írt vissza. Mosollyal a képemen hunytam le a szemem. Bármi is lesz, már délelőtt tudni fogom, hogy állunk. Valahogy megnyugtatott. Odakint, az utcán valaki felkurjantott, a távolban elektronikus zene szólt, tompán beszűrődött. Mélyet sóhajtottam.

– Szedjük össze magunkat holnap – mormoltam Tyrnek, mielőtt bealudtam.

Reggel Mikko arra kászálódott ki a szobájából, hogy iszonyú kínos poprockot üvöltetek, pontosabban a Beat It Fall Out Boy-féle feldolgozását, miközben a konyhában ugrálok le-fel, két falat rántotta meg egy borotválkozás között. Egy szál alsógatyában, gyűrött képpel, fintorogva pásztázott. Beletúrt a kajájába, amit neki készítettem.

– Lenyelek bármit, amivel átvészeled ezt az időszakot, tesó – kommentálta a zeneválasztásomat.

– Húzok, tízkor találkozunk.

Még nagyobb szemeket meresztett, mint az este.

– Hallod, ez kicsit túl gyorsan történik az én ízlésemnek – vakarta a fejét.

– Ha a te ízlésedről lenne szó, még gyorsabban történne – röhögtem teli szájjal.

– Kussolsz. De komolyan, Norbi…

Magamra kanyarintottam a kabátomat. Felvont szemöldökkel vártam Mikko ítéletét.

– Bűzlesz a dezodortól – mormolta. – És hajat is mostál.

– Egy év alatt tutira feltűnt, hogy háromszor gyakrabban mosok hajat, mint te, görénykém.

A vállamra kaptam a táskámat, felrántottam a bejárati ajtót, és széles vigyorral dobtam egy puszit a tökfejnek, mire fejcsóválva bemutatott. Olyan iramban rohantam le a lépcsőházban, hogy majdnem orra buktam, szóval kiröhögtem magam, és megbeszéltem Tyrrel, hogy van időm odaérni, negyven percet számoltam a tömegközlekedésre. De akkor sem tudtam letörölni a mosolyt a képemről. A világ úgysem láthatta a maszk miatt.

A villamosról nézelődve néha úgy tűnt, minden második utca végén tesztállomás nőtt ki a semmiből. De most így is szépnek láttam Mittét, poprock üvöltött a fülemben, ahogy délnyugati irányba tartottam, a hatos metróhoz. Hozzászoktam az óriási távolságokhoz, ahhoz, hogy buszon, metrón, villamoson töltöm a fél életemet. Az erdők és tavak országából szalajtott lakótársam az elején nem bízott abban, hogy elég zöldet talál magának Berlinben, de amikor kellemesen csalódott, szerzett egy biciklit, amihez mintha hozzáragasztották volna a fenekét. Bármikor elveszhettünk a Tiergarten parkban vagy Grunewald negyedében, a Havel folyóhoz közel.

Miután átkeltem a várost nyugat–keleti irányban kettészelő Spreen, a Potsdamer Platznál átszálltam a metróra, és negyedóra múlva az Urban Nation múzeum környékén kötöttem ki. Megakadt a szemem a múzeumon: átfestették. Amikor legutóbb erre jártam, rikító világoskékre mázolta egy művész, de most képregényszerű emberi alakok magasodtak rajta az első emelet homlokzatáig. A sokadik elborultan művészi berlini negyed. A múzeumtól egy köpésre, a Nollendorfplatzon szálltam le, ahol majdnem fellökött egy őrült bringás, de így legalább kiszúrtam a kávézót.

Zsebre vágtam a fülest, és máris előkészítettem az ellenőrző kódomat. Dübörgött a szívem, ahogy megragadtam a kávézó kilincsét. Odabent fűszeres kávéillat, halk csevegés, összefolyó angol és német szó, és német rap köszöntött. Otthonos hely volt, rusztikus bútorokkal, hatalmas bagelekkel és Berliner fánkokkal a pultban. De hiába néztem körül, nem találtam, akit kerestem. Kértem egy kávét. Megnéztem a telefonomat: öt perc múlva tíz. Semmi gáz. Megkaptam a rendelésemet, de ahogy belekortyoltam, leesett, hogy bal kéz felől nyílik egy szűkebb, elszeparált rész. Valósággal átugrottam oda. És megdermedtem.

Már itt volt. Leghátul, a sarokban. Előtte egy laptop. Telefonált – felemásra vágott frizurájától látszódott a fülese. Frey tökére… Megint félhosszú a haja, hangyányival rövidebb, mint akkor volt, amikor megismertem, öt és fél éve. Öt és fél év… Basszus, lehetséges?

Szélesen mosolyogva, egyetértőn bólogatva beszélt, és nyomkodott valamit a laptopján. Szétcsúszott az agyam. Elöntött a forróság. Hogy lehet valaki ilyen gyönyörű? Frey kibaszott tökét! Én egy alig tizenkilenc éves egyetemista lánnyal szakítottam, de ő itt… Ezüstfehér blúzt és kék szoknyát viselt, baromi elegáns volt.

Akkor vett észre. Ahogy összeakadt a tekintetünk, egy pillanatra ledermedt, aztán olyan megkönnyebbült mosoly terült el az arcán, hogy azonnal le kellett másolnom – nem volt más választásom. Húzott magával az a mosoly, akár a mágnes. Odaléptem az asztalához.

– Rendben, akkor küldd át – mondta angolul, visszanézve a laptopjára. Bassza meg, elfelejtettem, mennyire imádom a kiejtését. – Én is, szia!

Kinyomta a hívást. A torkomban akadt a levegő. Miután kikapta a fülest, elégedetten rám emelte kéklő, vesébe látó tekintetét.

– Hát… Rendesen megleptél.

Ezt akár én is mondhattam volna, de nem igazán találtam se a nyelvemet, se a szavakat. A levegő bent ragadt a torkomban… Amióta megláttam, mi van a bal kezén.

Apró ékköves gyűrű a gyűrűsujján.

Január 7., péntek

07:22

Egyébként mi újság Londonban? Hogy vagy?

17:20

Fessen. Írj, ha sürgős.

17:45

Kösz…

22:03

Szívesen.

Kettő

Mentális pofon.

Eljegyezték.

Még egy pofon.

Mit gondoltam?

Aztán még egy pofon, mivel azt az infót adta ki az agyam, hogy legutóbb, amikor megérkeztem hozzá, köszönés és kérdés nélkül rögtön megcsókoltam. Két percre rá a kis újbudai lakás szőnyegére hajítottam a melltartóját. Talán neki is ez járt a fejében? Nem ugrott fel se ölelésért, se pusziért, úgyhogy leráztam magamról a kabátot meg a motyót, és lehuppantam elé a kávémmal. Lehajtotta a laptopmonitort. Sugárzott. Karcsú nyaka ismerős íve, kék tekintete, sűrű, sötétbarna, kivasalt haja…

– Gabesz volt – nevettem kínomban. – Beárult téged nálam.

– Naná, hogy beárult – bólogatott hunyorítva. – Fogalmam sem volt arról, hogy itt vagy. Említette valamikor, hogy Németországban vagy, de én Münchenre esküdtem volna, viking.

A tökömet. Levikingezett, ahogy régen.

– München a szerelmed – tette hozzá. – Nem?

– München is, csak az a helyzet, hogy a nyakamba vettem egy finn óvodást, miatta kötöttünk itt ki. Meló szempontjából itt több esélye van.

Kissé eltátotta a száját, mire felnevettem. Legalább oldódott a döbbenet, ami mintha fekete lyukként terjengett volna a gyomromban egy perccel ezelőtt.

– Mikko itt van veled? Ezt hogy csináltad? Az az ember egy erdőben tekergő mókus!

– Kicsit megneveltem. Illetve nevelem. Folyamat. Itt dobol egy stúdióban, és ellenőrzés alatt tartom a… az őrültségeit.

– Még mindig? – vonta fel a szemöldökét. Az a szemöldök… – Még mindig csinálja?

– A durva cuccról leállt – legyintettem, és beleittam a kávémba. – De fűtől bűzlik a lakás.

– Atyaég, Norbi… Mesélj! El se hiszem, hogy itt vagy. Annyira fura, de közben jó, érted?

– Ja, de te kezded. Az ELTE kampusza elég messze van innen, és figyelj, én utánaszámoltam, de nem lehetsz akkora zseni, hogy már…

– Dehogy végeztem, még van egy évem. Halasztok két félévet. Nyáron megismertem egy Ingrid nevű lányt, aki mellesleg fél óra múlva itt van egy tárgyalópartnerrel…

– Ó. Értem.

Bocsánatkérőn pillantott rám.

– Kaptam egy kihagyhatatlan lehetőséget. Most terepen vagyunk a csapatommal, úgy értem, inkább virtuális terepen, a vírusnak köszönhetően. De igyekszünk kihasználni, hogy kisebb előadásokat azért lehet szervezni.

– Csapat? De akkor ez még nem a joggyakorlatod?

– Nem hát.

– Akkor még mindig Brüsszel a terv a jog után? Hogy kimész megváltani a világot?

Szárazon nevetgélt, lesütötte a szemét.

– Igen, ez volt a terv. Csak rájöttem, hogy az álmok és a vágyak… változnak, érted?

– Persze – vágtam rá.

Megvakarta a tarkóját, óvatosan nézett fel rám.

– Elengedtem pár dolgot. És ez kellett ahhoz, hogy rájöjjek, mik is az új álmaim. Hú, ez most túl komolyan hangzik, basszus.

– Fogalmazz úgy, ahogy neked jó, kedves Míra.

Kicsúszott. Későn kaptam észbe. Elmerültünk egymás szemében. Elnézően elmosolyodott.

– Szóval, azt nem adtam fel, hogy megváltom a világot, bár abban is volt egy-két hullámvölgy… Mindegy. De egy brüsszeli irodában rám telepedne a bürokrácia. Depressziós lennék pár hónap alatt. Erre Ingrid segített rájönni. Fél évvel ezelőtt találkoztam pár emberrel, akik hasonlóan látják a világot, és… A lényeg, hogy nyáron Ingrid bemutatott a csapatának egy nemzetközi jogi tanácsadó szervezetnél, és a főnökasszony közölte velem, hogy van három napom eldönteni, halasztom-e az egyetemi tanulmányaimat, hogy velük dolgozhassak.

– Azt a rohadt! – vigyorogtam. – És belementél. Egyszer élünk, világjárvány, miért ne, mi?

Sokatmondón nézett rám, az ajkába harapva bólintott. Ó, bassza meg…

– Előadásokat tartunk, jogsegélyszolgálatot nyújtunk, felvilágosítunk. Családon belüli erőszak, szexuális zaklatás, nőjogok.

Eltátottam a számat. Először azt se tudtam, mit mondjak.

– Az nagyon kemény, Míra. Bírod?

– Szerinted amióta a járvány az életünk része lett, mi történt ilyen téren a világban?

– Szerinted lehet valaha változtatni ezen, járvány ide vagy oda? Komolyan, te vagy a szakértő. Ezek szerint.

Karba fonta a kezét.

– A kiszámíthatatlanság és a bezártság szétszedi az emberek idegeit. A határok is elmosódnak sokaknál. A családon belüli erőszak ijesztő statisztikákat mutat az utóbbi években. Ez a szervezet abban hisz, hogy a felvilágosítást és a segélyszolgálatot korán kell elkezdeni. Persze nem csak sulisoknak tartunk előadásokat. Mert azért…

– Várj. Kiskorúaknak is adtok jogsegélyt, a suliban? – kérdeztem elképedten.

– Aha. Fogalmad sincs, milyen hálás meló. A szakvizsgám után is ezzel akarok foglalkozni.

Mintha egy furcsa álomba csöppentem volna. Úgy éreztem, zuhanok – vissza, időben és térben, a középiskolás éveimbe. A döbbenetem láttán Míra vonásai ellágyultak. Az nem lehet, hogy most éppen nem ugyanarra gondolunk: hogy milyen lett volna, ha létezik ilyesmi a mi időnkben. Hogy kértem volna-e valakitől segítséget akkor, ha zaklatásról van szó, ha nem is családon belüli vagy szexuális zaklatásról. Félre kellett néznem Míra szemétől, kibámultam az ablakon. Mi van, ha én is benne vagyok? Ha miattam vett ilyen irányt… Nem, ne legyek már ennyire elszállva magamtól, Frey tökét, már!

– Ezért kértem el Matthias számát Gabesztől, kellett egy rendezvény szervezéséhez.

Még egy pofon. Mikor lesz vége? Szánalmasan felnevettem.

– És én hülye, még azt hittem, költözéses segítségre van szükséged.

– Ezért akartál találkozni? – kérdezte kissé félrebillentett fejjel.

Nem tudtam elmenekülni azok elől a szemek elől. Bólintottam.

– Szavadon foglak – mondta játékosan. – Ha szükségem lesz pakolós segítségre, lehetsz te az első, akit hívok, Norbi.

Megpróbáltam hátradőlve lelazítani. Lehetsz te az első… Ha egyáltalán az akarok lenni.

– Most, hogy végiggondolom, ilyen jogsegély cuccból sosem lehet elég. És nem lehet eleget beszélni róla.

Rám mutatott, mintha fején találtam volna a szöget.

– Na, pontosan ezért nem megyek Brüsszelbe aktákat tologatni. Inkább odamegyek, ahol tényleg számít, amit teszek. Ezt hívjuk mi terepnek. Az elmúlt hónapokban utazásból állt az életem, a karantén már a fülemen jön ki, de most végre Berlin lesz a főhadiszállás.

– Komolyan? – estem újabb döbbenetbe. – Úgy értem, én… Oké, Míra, tudnod kell, hogy négy évvel ezelőtt kitöröltelek az ismerőseim köz…

– Na, ne mondd – nevetett kissé kegyetlenül, ami a mellkasomba szúrt. – Szerinted nem tűnt fel, hogy tegnap bejelöltél?

Nagyot nyeltem.

– Sajnálom.

– Ne sajnáld. Volt már keményebb szakításom is.

A rohadt életbe, a pofonok egyre csak jönnek. Ez nem lehet igaz.

– Értem.

– Úgy értem – nézett mélyen a szemembe –, hogy volt egy srác, akitől zaklató e-maileket kaptam, miután mindenhonnan letiltott.

– Mi? – állt el a lélegzetem.

– Nézd, Norbi, amikor megláttam, hogy már nem vagyunk ismerősök… Szívességet tettél mindkettőnknek. Akkoriban… Akkor nagyon fájt. Szóval, azt akarom mondani, hogy igazad volt, azt hiszem. Ha nem léped meg, valószínűleg én töröltelek volna téged.

– Míra – a szám máris nyílt, mielőtt meggondolhattam volna magam. – Szerinted van rá esély, hogy barátok legyünk?

Örökkévalóságnak tűnő pillanatokig figyelt kutató szemével. Izzadt a tenyerem.

– Szeretnéd, viking?

Most már a hátam is izzadt. Lehetsz te az első, akit hívok…

– Ha te is szeretnéd – feleltem halkan.

Lesütötte a szemét, elmosolyodott.

– Most te jössz. Hol melózol, merre laktok?

– Mitte északkeleti részén vagyunk, egy harmadik emeleti lakásban. Matthias segített megszerezni, szóval örökre ingyen sört ígértem neki a bárban, ahol dolgozom. Rockpub, bírom. Egyelőre kijövök a fizuból is, mert kapjuk az állami támogatást a járvány miatt. Hulla vagyok az esti műszakok után, de ez mindenhol ilyen.

– És itt aztán senki nem szól be a tetkóid miatt, mi? – nevetett. – Itt mindenféle őrült megfordul. Mi még csak most másztunk ki a karanténból Ádámmal, itt, Schönebergben szerzett lakást, de ami az utcán jön szembe… Nem uncsi hely. Bár mostanában nem fogok sokat látni belőle, délután is van előadásunk, meg úszom a konferenciabeszélgetésekben.

Megköszörültem a torkomat, kortyoltam a kávéból.

– Ádám?

– Nyilván észrevetted.

– Azt az ékszert a kezeden? – sandítottam rá.

Elpirult. Ugyanúgy, mint akkor, a szobámban, amikor én adtam neki egy ékszert a tizennyolcadik születésnapjára. Egy nőies bőr karkötőt, amit egy évig hordott. Gondolom. Reméltem, hogy levette, ahogy kiléptem az életéből. Nem volt önkínzó típus; az én vagyok.

– Ősszel kért meg.

– Jogász? – Alig ejtettem ki a szót, máris bólintott.

– Egy multinál ügyvéd, dolgozott már Antwerpenben is a cégnél, úgyhogy nem volt kérdés, hogy átkéreti magát, amikor kiderült, hogy itt fogok kikötni. – Felsóhajtott. Csodásan emelkedett a melle. – A járvány mindent felborított, és sodródom az árral. Jól mondtad, egyszer élünk. Most, azt hiszem, okés vagyok. Hasznos vagyok. Jól vagyok.

– Örülök neked.

– És te is jól vagy?

A számhoz akartam emelni a poharat, de félúton visszatettem az asztalra. Képtelenség elmenekülni Farkas Míra vizsgáztató tekintete elől.

– Egy éve vagyok itt, és… Mennék már. Franciaországban gondolkodom. Egyik este azzal a gondolattal alszom el, hogy meg kéne pattanni, másnap meg belustulok, és úgy vagyok vele, megszerettem ezt a várost. Meg Mikko is… Vele azért nem egyszerű költözni.

– Tyr hogy van?

Könnyedén mondta, de a szeme komoly maradt. Kevés olyan ember van a világon, aki képes ilyen egyenesen rákérdezni. Ő volt az egyik.

– Megvan, csak a rituálék száma csappant meg. A kedd már rég nincs meg, maradok az ünnepnapoknál, az évszakváltozásoknál. Tudod, követjük az év kerekét, a természet órájá…

– Emlékszem, viking.

És arra is emlékszel, amit ketten műveltünk a rituáléim alkalmával?

– Kérdezek valamit – jelentette ki némi habozás után. – Megismertél valaha olyan lányt, akivel… hasonló volt a vallásotok?

Helyezkedtem kicsit, megköszörültem a torkomat. Nem néztem rá, de bólintottam.

– Ó, te jó ég, erre durván rátapintottam… Nemrég történt?

– Mi számít régennek? Három éve történt.

– És? – kérdezte halkan.

– Norvég lány volt. Fél évig tartott.

– Értem.

Mást is akart kérdezni, éreztem, de hallgatott.

– Kiszaladok a mosdóba, mindjárt jövök – ugrott fel a táskájával a vállán.

Megpróbáltam összeszedni magam. Eszméletlenül hiányzott. Annyira jó volt a szemébe nézni, hallgatni a hangját, elveszni a mosolyában… Akartam őt az életemben, ezért csúszott ki a számon, hogy legyünk barátok. Képes lennék erre? A tökömet, itt akartam maradni, ebben a beszélgetésben éjfélig. Hiszen ezt tudtuk mi ketten mindig olyan jól: vitatkozni, egymást és a világot analizálni… Ez volt az, ami megszűnt köztünk egy év után, amikor túl nagy lett a csend, mert átrendeződtek a prioritások. De most…

– Itt vagyok.

A vállamra tette a kezét, amikor elment mellettem. Megdermedtem. És azon nyomban beugrott, mi az a másik dolog, amit olyan jól tudtunk, mi ketten. Sosem felejted el egy olyan lány nyögéseit, akibe szerelmes voltál. Aki nem csak kaland egy éjszakára. Csak le kell hunynom a szemem… Nem, nyitott szemmel is bármikor felidézem, ahogy a nevemmel az ajkán könyörög, miközben a teste megfeszül a gyönyörtől.

Nem vagyok normális.

– Mi az? – vonta össze a szemöldökét, amikor visszaült.

– Semmi, ööö, figyelj… Azt hiszem, elhúzok.

Meglepődött. De baromira.

– Ó. Oké, persze. A meló, mi? Bocs, hogy nem tudtam másik időpontot mondani, most nagyon szoros a meetingek miatt.

– Persze, semmi baj. – Felkaptam a kabátomat. Annyira rohadtul gyávának éreztem magam. – Figyelj, én…

– Hol dolgozol? – pattant fel.

– Az Alter Stringben.

Most kellene azt mondanom, hogy: gyere bármikor, akár ma este is, ott leszek! Kuka maradtam. Kényszeredetten rámosolyogtam, undorodtam a viselkedésemtől.

– Norbi. – A tekintetemet kereste.

– Igen?

– Minél előbb látni szerettelek volna, de… most már nem tudom, ez jó ötlet volt-e.

– Miért akartál minél előbb látni?

– Tudnom kellett, mi van veled. És… Azt is akartam, hogy tudj Ádámról.

Bólintottam.

– Jó döntés. Mármint hogy ezért akartál… Míra, mennem kell.

A csuklómért nyúlt. Mintha parázzsal égetett volna meg. Kimelegedtem.

– Én… Én szeretnék a barátod lenni, Norbi.

Elég rendesen beparáztam. Mert komolyan gondolta. Én pedig még mindig a nyögéseit hallottam a fejemben, ahogy azért könyörög, hogy ne hagyjam abba, gyorsítsak fel.

– Nem akarom, hogy még egyszer úgy eltűnj az életemből – mondta halkan. – Olyan sokat… adtál. Olyan sokat tanultam tőled. A részem vagy.

Képtelen voltam elszakadni a szemétől.

– Te is a részem vagy. Miattad vagyok szabad, kedves Míra.

Hát kint volt. Ezt el akartam mondani neki, el kellett mondanom. Elmosolyodott. Tudta. Tulajdonképpen tartozunk egymásnak, így akár ki is egyenlíthetnénk… Hisz már nem azok vagyunk, mint régen – felnőttünk. Igen. Tiszta lap, újrakezdés. Működnie kell. Felszabadultan elmosolyodtam, és elhátráltam tőle.

– Légy üdvözölve a szabadság fővárosában egy világjárvány idején! Nem úszod meg a berlini éjszakai életet, úgy készülj, Farkas!

A szemét forgatva felnevetett. Kisiettem a kávézóból, de nem menekültem. Hosszan fújtam ki a levegőt odakint, aztán a sarokig szaladtam egy jót, hogy átérjek a zebrán. Nem lehetett letörölni a vigyort a képemről.

– Hát, én nem vagyok normális… Kizárt.

A metróra várva megcsörgettem Mikkót.

– Na! – ordított bele a telefonba. – Mi a fene? Mi volt?

– Egy szó: eljegyezték.

Mikko torkán akadt a szó, és erre még jobban szélesedett a vigyorom.

– Mi van?! Mi a…

– Én meg baromira fel vagyok dobva, mintha varázsgombát aprítottak volna a kávémba, tesó – röhögtem. – Totál hülye vagyok.

– Norbi – mondta figyelmeztetően. – Tesó… ezzel vigyázz.

– Tudom – nevettem. Nem tudtam abbahagyni. – A Nornák így akarják. Én se értem. De ez így most… Barátok leszünk, vágod? A barátom akar lenni.

Már csak finn káromkodásai maradtak. Megjött a metró, úgyhogy letettem, maszkot húztam, és zenét kerestem magamnak. Én se akartam elhinni, hogy megjött a kedvem az elektronikus irányhoz: Alan Walker Alone című dala üvöltött a fülemben. Végigvigyorogtam az utat Mittén át. Eldöntöttem, hogy főzni fogok, elintéztem a hangszerboltot meg a herbáriás körutat is. Varázsolni akartam a konyhában, hogy ha Evelina betévedne Mikkóval este, legyen mit enniük a piára. A tökfej már a stúdióban volt, úgyhogy csak magamnak ordíttattam a zenét, amíg összedobtam a kaját. Anyát is felhívtam, boldogítottam a mindennapjaim unalmas részleteivel, amitől megeredtek a könnyei. Edzettem egy lazát, lefürödtem, aztán elhúztam melózni. Meg tudtam volna ölelni az egész világot.

Ezért leitattam az egész világot. Illetve nem kis lendülettel, távolságot tartva, de maszkban is flörtölgetve kiszolgáltam a vendégeinket a pult mögött. Milyen szép is volt látni, ahogy az első sör és koktél után lehullt róluk a vírus igazi maszkja: az állandó szorongás. Az istenek rám bízott feladatát láttam abban, hogy ellazítsam őket, persze Katrin kisfőnökünk vigyázó tekintete mellett. Este nyolckor beesett egy lánybúcsús csapat, akiknek szivárványrövideket kevertem, miközben a Rammstein Ausländerje támadta a dobhártyáinkat. Hagyományainkhoz híven végigénekeltük Johann-nal, mire Katrin megint a fejét csóválta, de kicsit sem izgatott. Legalább kellő lendülettel hoztam össze a színes italokat. Johann körbelelkendezett és megtapsolt – a borravalóból és a szemezésből ítélve a lányok kicsit belénk zúgtak. A menyasszony úgy behajolt a pultra, hogy a mellei gyakorlatilag rám tudtak volna kacsintani. A barátnői fekete fátylat akasztottak a hajába.

– Hogy hívják? – kiáltottam neki angolul. – A szerencsést?

– Richard! – vigyorgott. – Szakács. Imádom!

– Az nem semmi!

– Egy férfi, aki tud főzni, kész főnyeremény – tette hozzá a vörös barátnője. – Te tudsz főzni, Norbi?

– Szerinted? – sandítottam rá sörcsapolás közben.

– Szerintem tudsz! – csapott rá a pultra.

– Bingó – nevettem.

Kinézett magának. De nem beszélt sokat ezután, inkább csak a szemkontaktus volt meg köztünk. Gyönyörű volt a mosolya. Többször is elkaptam a tekintetét az asztaluk irányából, ahol többen feltérdeltek a bokszban, úgy mozogtak az üvöltő rockslágerekre. Ennyi még belefért a nem tánc kategóriába. A tiltás, amin legszívesebben hangosan röhögtünk volna, ám így is örülhettünk, hogy félig van a bár.

Amikor feltakarítottam két, összetört poharat nem messze a mosdóktól, megláttam a vörös lányt, épp kijött a női vécéből. Határozottan lépett oda hozzám, a fülemhez hajolt:

– Nincs sötét szobátok, ugye?

– Hónapok óta nincs nyitva olyan klub – csóváltam a fejem.

– Látni akarom az arcodat, és smárolni akarok veled, ha van öt perced.

Harsányan felnevettem, aztán intettem neki:

– Gyere!

Elvezettem a személyzeti szobába, ahol letettem a felmosót és kezet mostam.

– Elég romantikus? – vigyorogtam rá, megszabadulva a maszktól.

– Szarok a romantikára, gyere ide!

Még időben becsuktam az ajtót. Valósággal rám mászott. Nekidöntöttem a falnak a kabátok mellett, és ahogy ledugta a nyelvét a torkomon, elvesztem a vodkás ízében. Jó zene üvöltött a bárban, fel voltam pörögve, a csaj még inkább, a nevét se tudtam, de szép volt a szeme, meg azért… vörös volt. Frey tökére, Mikkónak van igaza, van valami ebben a színben. A távolságtartó flörtölés után úgy feloldódtam a forró leheletében és a közelségében, hogy alig tudtam megszólalni, mikor már a nyakamat harapdálva az övcsatommal babrált.

– Nem úgy volt, hogy csak… smárolás?

– Mindjárt megsajnállak – vihogott a számba. – Holnap már nem leszek itt, és most nagyon meg kell tennem valamit.

Leguggolt előttem. Gyorsan ráfordítottam a zárat az ajtóra, amikor lejjebb húzta a gatyámat, a hajába vándoroltak az ujjaim. A falnak vetve a hátamat átadtam magam pár percre ennek a szexi vörös lánynak. Pillanatok alatt felforralta a véremet, vadul kalapáló szívvel sóhajtoztam a szája és a nyelve minden mozdulatára. Nem viccelt, kíméletlenül gyors és alapos volt; felszisszenve megfeszültem, valahol az agyam hátsó zugában tudtam, hogy erősebben húzom a haját a kelleténél, de közben egyre feljebb kapaszkodva a gyönyörben hamar elértem azt a pontot, amire mindketten vágytunk.

Amire nem vágytam, hogy orgazmus közben bevillanjon Míra mosolya délelőttről, amikor az ajkába harapott – ott volt, a lelki szemeim előtt.

– Mmm… Ez jólesett – búgta a lány, amikor felegyenesedett. – Nekem jobban, hidd el.

– Ezt honnan fogjuk megtudni? – kérdeztem, miután becsatoltam az övemet.

Hiába csúsztattam be a kezem a felsője alá. Még utoljára megcsókolt.

– Kösz, szexi tetkós srác.

Úgy nyúltam az ajtó zárjáért, hogy közben hozzápréselődtem a lányhoz. Beleharaptam az ajkába, lenyomtam a kilincset; még vigyorgott, de lassan eleresztettem a fogaimmal, mire kipördült a helyiségből. Felhúztam a maszkot, és visszarohantam dolgozni. Johann jelentőségteljesen nézett rám, de nem kérdezett semmit.

Rég nem voltam ennyire hulla a hazafelé vezető úton. Ha éjszakás vagyok, sokáig alszom, de a délelőtti kávézás miatt felborultam, és úgy estem be az ágyba. Mintha női nevetés ért volna el hozzám valahonnan, szóval Mikko nem volt egyedül.

Arra ébredtem a reggeli homályos fényben, hogy irtó éhes vagyok. Eszembe jutott Míra, és elmosolyodtam, aztán az esti vörös lány is felderengett. A konyhában Evelináék nagyon benne voltak a reggelikészítésben: a lány bugyiban és Mikko Ruisrock fesztiválos pólójában sütötte a bacont. Jólesett a romantikázásukat hallgatni, miközben a kávé felébresztett. Amíg Mikko fürdött, jót beszélgettem a lánnyal a világban szétszéledt családjáról, a Berlinben élő nagybátyjáról, meg bocsánatot kértem tőle, amiért múltkor be voltam feszülve és alig szóltam hozzá. Vállat vonva felpakolta a fehér lábát a székre.

– Megbetegedett valakid? – kérdeztem tőle. – Amióta tart?

– Az egyik nagyapám meghalt, otthon, még az elején, az első hullám idején.

– Sajnálom.

– Kurvának tartott minden nőt a családban, aki elhagyta az országot, szóval…

Először nem mertem röhögni, de összenéztünk, és csak kitört belőlem a nevetés.

– Mindig is meg akartam kérdezni egy masszőrtől, randizik-e a vendégeivel.

– Hát, ha a vendég masszázs közben flörtöl vagy nyúlkál, hátrafeszítem a karját, amíg egy ötéves kislány cincogó hangján nem könyörög a kegyelemért. Ha a masszázs után hív el, van esélye.

– Még jó, hogy Mikko nem jár masszőrhöz – szisszentem fel.

– Az amerikaiak azok, akik nem tudnak viselkedni. És európainak hívnak itt mindenkit.

– Ja, mi vagyunk Európa, az ország, aminek Párizs a fővárosa, az olasz Riviéra a nyaralója, Berlin a hétvégi partija.

– Az amerikai pasiknak nincs személyisége, unalmasak és kiszámíthatók – fintorgott. – Ott csak legyen zsé meg menő autó, márkás cuccok, ezzel majd megfogják a lányokat, de egy beszélgetést nem tud fenntartani két és fél percen keresztül. És anyuci kisfia mindegyik, aki nem feleséget akar, hanem mosónőt. Az unokatestvérem New Jersey-ben tudna mesélni.

– De nem volt más választása, nem? – próbálkoztam, ám ő csak hátradőlve evett tovább. – Azt mondtad, hozzáment valakihez, hogy ne kelljen hazamennie Moszkvába. – Nem felelt, úgyhogy inkább feltápászkodtam, és nekiálltam mosogatni. – Amúgy… El akarok menni majd valamikor az Államokba. És Kanadába is.

Még mindig nem reagált. A tökömet, megsértettem egy orosz nőt? Istenek, segítsetek…

– Mutasd csak azt a tetkót a hátadon, Norbi, hadd nézzem meg közelebbről!

És az istenek válaszoltak. Mire bemutattam a hátamat Evelinának, Mikko is előkerült.

– Miért van itt ekkora csönd?! – ordította. – Metált akarok, azonnal!

– Figyelj – ölelte át búgva Evelina –, beteszed, amit tegnap este mutattál? Azt a norvég zenét, mi a neve, valami háborús…

– Wardruna? – kérdezte Mikko, az iPadjén bíbelődve. – A nevüknek semmi köze a háborúhoz, bébi. Azt jelenti, a tudás, a rúnák őrzője. De nem, azt ilyenkor nem hallgatunk.

Közöltem Mikkóval, hogy adjon öt percet, és elhúzok. Magamra kaptam az edzős melegítőmet, kesztyűt és cipőt húztam, és már ott se voltam. Miután átadtam a társasházunk kilincsét egy szomszédunknak, máris kocogásra váltottam. Imádnivalóan csípett a levegő – pontosan ez kellett. Öt percen belül megérkeztem a térre, ahol kényelmesen elfért egy street workout park meg egy játszótér is. Van az a hülye, aki januárban is kint edz, úgyhogy elindítottam a zenét a fülemben, és intettem az ismerős fekete sapkásnak, aki épp nekiveselkedett a húzódzkodásnak.

Levágtam magam a gumiborításra, hogy egy fekvőtámasz-sorozattal indítsak – két percen belül vigyorogtam, mint egy idióta. Annyira hiányzott már a kellemes szenvedés, az, hogy minden egyes mozdulattal legyőzzem és megerősítsem magam, miközben egy köpésre tőlem buszok, villamosok és autók járnak fel-alá, nyüzsög a délelőtti élet, de nekem akkor is csak a saját levegővételem, a tüdőmből felszabaduló párafelhő és az újabb ismétlő, feszítő mozdulatok számítanak. Tíz perc múlva át akartam menni a húzódzkodó elemre, de arra lettem figyelmes, hogy a fekete sapkás gyerek ott ücsörög az aljában, veszettül liheg, fel-le emelkedik a mellkasa, és dühösen odavágja a földhöz a kesztyűjét. Kivettem a fülest.

– Hé, minden oké? – próbálkoztam németül.

Megrázta a fejét. Lehajoltam hozzá, mire egy káromkodás kíséretében engedte, hogy felhúzzam.

– Ne foglalkozz velem, szar napom van – mormolta.

– Akkor kell igazán megtolni. Segítsek valamiben? Meghúzódtál?

Felvette a kesztyűjét a földről, és hunyorogva elnézett a magas épületek között átkandikáló nap felé. Aztán nekiállt nyújtani.

– Van melód? – bökött felém a fejével.

– Ööö… Ja, van.

– Bejárós?

Leesett. Nem igazán volt kedvem ilyenkor ehhez.

– Ja, bejárós.

Máris láttam az éles farkasvigyorát, miközben a fejét csóválta.

– A neved?

– Norbi. Magyar becenév – tettem hozzá.

– Axel – nyújtotta a kezét, amit gyorsan megráztam. – És? Hány van benned?

Megvontam a vállam. Egyre kevésbé volt kedvem ehhez. Ott toporogtam a rúd alatt, nagyon nyúltam volna érte. Axel felkapta és a vállára kanyarintotta a táskáját. Edzettem már vele párszor, de még sosem volt beszédes kedvében.

– Otthonról melózok, de ennyi, érted? Ennyi az életem. Mikor fogom visszakapni?

– Nem tudom, haver – tártam szét a karom.

Legyintett, és elindult a buszmegálló irányába – de alig volt időm fél kézzel felkapaszkodni az elemre, ő két lépés után visszafordult.

– Csak tudod… Nekem is ez az egy életem van, érted? – Lesett rám hunyorogva. – De meglátod, nem lesz ez így sokáig. Nem bírja már senki. Nem hagyjuk magunkat, figyeld meg! Most köztünk szólva… te mitől vagy jobb, mint én? Mitől érsz többet? Ha?

– Én csak edzeni jöttem, haver – vigyorogtam rá kínomban.

A másik kezemmel is felnyúltam a rúdért, és végre megcsináltam egy teljes mozdulatot, amitől irtó jólesőn feszült a hátam és a vállam.

– Diktatúra az egész. Te nem vágod, de nekem ezzel az erővel sárga csillagot is nyomhatnának a mellemre, haver.

Elengedtem a rudat, visszaugrottam a földre. Kissé lihegtem, de a pasi szeme közé néztem.

– Nem tudom, milyen helyzetben vagy, de ebben nincs igazad.

Vigyorogva csóválta a fejét, a cipőjét nézte.

– Honnan tudod?

Erősen kalapált a szívem, acélhuzaloknak éreztem az izmaimat. Megvártam, amíg rám néz.

– Jártam Auschwitzban. Haver. Úgy tudtam, itt, nálatok már a suliban kötelező a…

– Hé, nem kell rögtön szarozni, nyugi, nyugi! Látom, te is mindent jobban tudsz. – Feltette mindkét kezét, elhátrált tőlem. – Élvezd ki azt a menő életedet, amid van! Jó neked!

Megfordult, és elballagott. Rá kellett pillantanom a bal csuklómra varrt tetoválásra.

– Fasza, mi? Na, haladjunk!

Kíméletlen üzemmódra kapcsoltam, metál szedte szét a dobhártyámat abban az egy órában, amíg kint voltam – még két srác meg egy lány jött edzeni a saját tempójában, a saját zenéjére, a saját problémái elől menekülve. Olyan nyomot hagyott bennem Axel gunyoros vigyora, hogy a többiekre lesve akarva-akaratlanul is megfordult a fejemben, van-e köztük, akiben nincs oltás. Hamar megundorodtam az egész témától. Itt, az utcán, egy edzőparkban ennek nem sok jelentősége volt, csak akkor, amikor be akartad tenni a lábad egy étterembe. Meg úgy nagyjából bárhová. Utólag mindig okosabb az ember: meg kellett volna kérdeznem Axeltől, van-e ismerőse vagy rokona, aki kórházban dolgozik. Nem, dehogy kellett volna… Kezdtem felcseszni magam. Megnyomtam az edzést, hogy megtaláljam az elmém csendjét.

Ahogy levezető kocogással a hátam mögött hagytam a parkot, megígértem magamnak, hogy ma keményen odateszem magam a bárban. És pontosan ezt csináltam – korán érkeztem, és hagytam, hogy Katrin ugráltasson. Az ásványvizektől kezdve a lime-szekción át a jégtartóig mindent feltöltöttem, aztán Alival az oldalamon belevetettem magam a pénteki hajtásba, ami akkor kezdődött igazán, amikor beesett egy teljes kézilabdacsapat. Levegőt venni is alig volt időm, de egyszer csak kiszúrtam egy tejfölszőke fejet meg egy vörös, hullámos frizurát. Egy nyugisabb pillanatban lebeszéltem Alival a harmincperces szünetemet, és rögtön meghívtam Mikkóékat egy körre. Evelina épp részeges együttérzéssel ölelt magához, amiért csak limonádét iszom, amikor megrezzent a telefonom.

Míra chatablaka kopogtatott a kijelzőmön. Azonnal rákattintottam.

Ha most nem írok, belefeledkezünk a melóba, és nem lesz belőle semmi. Mikor vagy szabadnapos? Nekem hét közben este hat előtt nem jó, vasárnap kizárva, a szombat necces. Tali szombaton? Mondd, hogy a Nornák is így akarják.

A torkomban rekedt a levegő – hosszan bámultam az utolsó szavakat. Megfordult a fejemben, hogy megmutatom Mikkónak, aki egyre illumináltabb állapotban fogdosta a vöröskét, de gyorsan letettem róla. Mert miközben dallamos hard rock üvöltött a félhomályos térben, ami félig volt vendégekkel, valami különös, kissé ijesztő, de ellenállhatatlan érzés szállt meg – hogy ezt most titokban kell tartanom. Hogy miért sugallták ezt a Nornák, arról halvány gőzöm sem volt, de máris írtam a választ.

Be kell érnünk a necces szombattal. Akár holnap is. A Nornák így akarják, kedves Míra.

– Norbi! Hé, tesó!

Zsebre vágtam a telót, amikor Mikko a vállamba kapaszkodva, kissé nehezen fókuszálva rám meredt.

– Hallod, nem is mondtad, mennyire vagy jól Míra után?

– Tökre jól vagyok, tesó.

– Milyen drágának tűnt az a gyűrű? Hallod, amikor mondtad, úgy éreztem, rögtön kell egy slukk… Tudod, hogy gyűrűfóbiám van.

– Úgy nézett ki, mintha egy márkás ingkollekció, meg minimum egy Audi is járna hozzá.

Elfintorodott.

– Baszki.

– Megyek vissza, mielőtt vérsas módra kiterítenek. – Megveregettem a vállát, és elhátráltam az asztaluktól. – Egyben érj haza!

A bejárat előtti részen szembe találtam magam a rövid, fekete hajú Katrin kissé idegbajos tekintetével; engem bámult, de benyitott két nő, mire rögtön a QR-kódjuk leolvasásával kezdett foglalkozni. Ahogy beengedte őket, odaléptem hozzá.

– Leváltsalak?

– Mi volt a poharadban? – kérdezte a telefont nyomkodva.

– Limonádé.

– Biztos, hogy csak az?

Felnézett. Hosszan meredtünk egymásra. Ugrott egyet az ideg a vállamban, kalimpált a szívem, a hangos dob és basszus ütemét visszhangozta.

– Leváltalak – mondtam végül. – A szüneted után menj Ali mellé, kérlek.

– Néha emlékeztesd magad rá, hogy Petra nem lesz mindig szorult helyzetben, és ha egyszer túlleszünk a járványon, bármikor felvesz alkalmasabb munkaerőt.

Benyitott egy fiatal srác.

– Nem kérem harmadszor, Katrin – jelentettem ki.

Sarkon fordult, és elhúzott. Máris nyitottam az applikációt a telómon, és vidámságot erőltetve magamra, elkértem a srác személyiét is a kódja mellett. Megjelent a zöld pipa a kijelzőn – minden rendben volt. Egy pillanatra ökölbe szorítottam a bal kezem, majd kinyújtottam az ujjaimat. A csuklómra varrt rúna, a kitartás és a becsület szimbóluma mintha forrón lüktetett volna az ütőerem felett.

Január 8., szombat

21:10

Ha azt mondom neked, hogy Reidun?

21:14

Felejtsd el, hogy hallottad. A közelébe ne menj.

Három

Ha egy különösen elfoglalt lány, akinek még nem volt túl sok ideje felfedezni Berlint, rád áldozza a fél szombat délutánját, kezdésnek vidd el currywurstozni, az a biztos. De nem mindegy, hová. Nem messze a Humboldt Egyetemtől egy múzeum mögötti gyorsétterembe mentünk, ott nyomták a kezünkbe a szószban fuldokló fűszeres kolbászt, aztán ki is szabadultunk a szélbe, egyenesen a Spree irányába, mert a lány ragaszkodott hozzá, hogy lejárja a lábát. A fejemre húztam a kapucnimat, ő megigazította a sapkáját meg a sálját, és a nyakunkba vettük a borongós délutánt.

– Azért kicsit Pest beütése van – állapította meg két falat között Míra. – A „keskeny utcákon mindenhonnan irodaházak és felújítás alatt álló épületek nőnek ki a semmiből, miközben nem lehet sehol leparkolni” feeling megvan. Ádám szerzett helyet nálunk a mélygarázsban, nem mondom meg, mennyiért. Na, merre?

– Jártál már a Dickhardtstraßén?

Megtorpant. Aztán kitört belőle a nevetés.

– Kérlek, mondd, hogy ezt nem használod csajozós dumaként!

– Csak ha részegen lejjebb adom a színvonalat – vigyorogtam. – Létező utca, mintha valahol Schöneberg felé lenne. Na, ott tartottunk…

– A szüleidnél tartottunk, hülye viking.

– Apa kétszer kapta el. – Megpróbáltam túlkiabálni egy mentőautó szirénáját. – A vasútállomás után nyugisabb lesz. Szóval apa az első hullámban durván ágynak esett, anya jobban bírta, három nap alatt kifeküdte. Meg az oltások után gyengültek le kicsit, de jól vannak.

– Anyáékkal ugyanez. Jaj, amúgy…

– Együtt vannak még?

– Megkérte a kezét, két éve házasok. – Büszkén csillant kék szeme, aztán rögtön össze is húzta a szemöldökét. – Te ugye anyát is…

– Anikót is kitöröltem az ismerőseim közül, ja. Egy perc néma csend a lelkiismeretemnek, amit Fenrir rágcsál.

– Majd az istenek elszámolnak veled, én nem zavartatom magam, Szepes.

A folyó illatát hozta felénk a szél, ahogy ráléptünk a macskaköves part menti útra. Kristálytiszta kilátás nyílt a szemközti part irodaházaira és alacsonyabb téglaépületeire.

– A Duna menőbb – csóválta a fejét Míra. – Háromszor szélesebb, legalább. Ez olyan, mint egy csatorna Amszterdamban.

– Voltál?

– Ősszel ott melóztunk, és Ádám is jött, csináltunk belőle egy kirándulást.

– Hogy kell elképzelni ezt a melót? – kérdeztem a szürkészöld vizet bámulva.

– Eljössz egy előadásra, és meglátod. – Kidobta egy szelektív gyűjtőnél a papírtálcát. – Jövő héten csak irodázok, szervezzük a helyszíneket hónapokra előre, az e-mailes tanácsadás is megy közben, és néha úgy érzem, minden angol szakfordítás rám marad, de akkor is szeretem.

Miután megszabadultam a papírtól, kérdés nélkül a tenyerembe nyomott egy kis adag kézfertőtlenítőt.

– Nem tudom, hogy csinálod. Nekem a melóban az a legnagyobb bajom, hogy milyen sorrendben varázsoljak elő hat korsó búzasört, három áfonyás vodkát meg négy Dry Martinit, lehetőleg három percen belül.

– Basszus, én beleőrülnék! – kacagott. – Próbálom azt nézni, hogy egy nap alatt minél több embernek segítsek. Ha nincs meg a napi sikerélmény, attól kész vagyok.

– Egyenes út a kiégéshez, kedves Míra – lestem rá.

– És itt jön be a pilates – vonta fel a szemöldökét játékosan.

Miközben megigazította a sálját, belém hasított, miben gyökeredzik a bizonyítási vágya: talán még mindig az az elveszett lány volt, aki nem kellett az apjának, amikor kiderült Anikó terhessége.

– Szóval fontos vagy – kerestem a tekintetét.

Rám nézett, de rögtön le is sütötte a szemét. Megtorpant a szürke korlátnál, lehunyta a szemét, és mély levegőt vett.

– Nem a Duna – mondta halkan, miközben mosolyra rándult a szája.

Annyi mindent meg akartam beszélni vele, de rájöttem, hogy van időnk. Mert jó volt vele, ismerős volt. Miután felvették az ELTE-re és Budapestre költözött, még pár hónapot bírtunk. Nem sétáltam vele eleget a Duna-korzón. Amikor beestem a kis újbudai lakásba, azzal voltunk elfoglalva, hogy minél tovább minél kevesebb ruha legyen rajtunk, de mindig is tudtam, hogy ez a lány megérdemli a ráérős korzós sétákat, az éttermi vacsorákat, egy-egy estét egy flancos bárban.

– Dickhardtstraße – motyogta fejcsóválva.

– És én még azt hittem, visszakaptuk a csendünket, kedves Míra.

– Utáltam azt a kínos csendet a vége felé. – Felém fordult. – Már nem ugyanazok vagyunk, mint akkor. Milyen furcsa, nem? A dolgok, amik formálnak… Van olyan germán mítoszod, ami megfelelő metaforaként szolgál erre a pillanatra, viking? Nem emlékszem már mindegyikre.

– Ehhez volt kedved szombat délután? Mitológiával szórakoztassalak?

Azt se tudtam, mit akartam mondani ezzel. Talán, hogy már én is más vagyok. Nem vette le rólam a kutató tekintetét, de közben üdén elmosolyodott.

– Norbi, együtt csináltuk végig, amikor Bécsbe költöztél, és jól emlékszem a tekintetedre, amikor először jöttél haza egy hétvégére. Üvöltött a világ a szemedből, hogy kinyílt számodra, hogy meghódítod, országról országra, hogy már sosem lesz elég a mi kicsi hazánk neked. Ezt mindig is tudtam.

A tökömet, mindig is tudta, hogy szakítani fogunk?

– Hé – bökte meg a vállamat pajkosan. – Hány új tetkó?

– Az elmúlt négy évben? – röhögtem. – Tököm tudja, legalább tizenöt.

Eltátotta a száját. Ellöktem magam a korláttól – vele szemben, háttal a világnak botorkáltam tovább, és semmi más nem érdekelt, csak az üde nevetése és az, hogy három másodpercenként hagyja el a száját egy „hülye viking”. Míra felsikkantott, amikor majdnem nekem jött egy biciklis. Belekapaszkodott a kabátujjamba, és a bomlasztó magyar morálról kezdett szónokolni, szóval belevágtam a szavába:

– Ádám. Gyorstalpaló.

– Nem tudom, Szepes, cserébe adnod kell valamit… Mikko gyorstalpaló?

– Egy rövid finn turné erejéig bírta a bandájában, megint kirúgták, durván visszaesett a cuccal is, anyuci felkaparta a padlóról, de tavaly örökbe fogadtam. Cara óta nincs komolyabb csaja. Abban azért hallgatott rám, hogy a dobolásba kapaszkodjon, ezért van most melója.

– Akkora idióta… Hé! Hé, várj, várj, állj már meg, azt nézd! Ezt láttam tegnap is.

Egy szürke épületre mutatott, ahová egy csinos pékség költözött be – a boltlánc egyik üzlete, ahol a kedvenc szendvicsemet veszem. Míra elvarázsoltan bámult a falra: nem messze a bejárattól ott kiabált két jel, az egyik piros vonallal áthúzott injekciós tű. A másik graffiti fő szimbóluma egy felfelé mutató nyíl volt, amit túlságosan jól ismertem – a bőrömön hordtam. Ez itt, előttem tűzpirosan hirdette magát, négyzetes keretbe foglalták, háromszor áthúzták, mintha börtöncellából állna ki, egy dárda fenyegető hegyeként.

– Megszaporodtak – húztam végig az ujjam a piros festéken. – A tökömet, szólnunk kellene bent egy alkalmazottnak.

– Norbi, van egy sejtésem, és ha most azt mondod, hogy…

– Mindketten tudjuk, hogy sosem csalnak a megérzéseid, kedves Míra – vigyorogtam, miközben felhúztam a maszkot, és benyitottam a pékségbe.

Míra követte a példámat. Odabent, a melegben fahéjillat terjengett, heten álltak sorba a pénztárnál távolságot tartva, úgyhogy a másik irányból közelítettem meg az eladósrácot.

– Helló, figyi, haver! – szólítottam meg németül.

– Elnézést, hé, ott a sor vég…

– Összeszedtetek pár oltásellenes jelet a bejárattól nem messze. Még frissek.

Azt se tudta, köpjön vagy nyeljen, visszanézett a kiflikre, amiket szorongatott, a vásárlóra, aztán elborult az agya.

– A rohadt életbe, nincs időm…

– Megoldom, ha adsz valamit. A mi bárunk is kapott már ilyeneket.

– Most komolyan? – habogott, beütve a gépbe a kifliket. – Ugyan már, az én dolgom!

– Bízd rám!

Nem kellett sokáig győzködni, miután egy nő kikérte magának a kiszolgálást. Két percen belül egy festékszóró spray-vel meg egy ronggyal a kezemben léptem ki onnan, amíg Míra tartotta az ajtót.

– Fel vannak készülve – ráztam fel a flakont. – Bármikor kaphatnak ocsmányságot, főleg, ha szarul kamerázták be a környéket.

Nekiláttam az átfújásnak. Míra csendben hagyott dolgozni, de a tekintete az oldalamba fúrt. A Tiwaz rúnával kezdtem. A háború istenének lándzsaszerű, a helyes utat mutató jele szépen, lassan eltűnt a falról – maradt utána egy bézsszínű, a street artosoknak elég hívogató paca. Az injekciós tű is gyorsan megvolt. Míra hátrébb lépett, a telefonját nyomkodta, én pedig fél perc múlva beadtam a pékségbe a cuccokat. A srác utánam kiáltott, és a kezembe nyomott egy langyos almás rétest, ha akartam, ha nem.

Míra a sarkon várt rám, még mindig a mobilját bújta.

– Desszert – köszörültem meg a torkom. – Bocs a kitérőért.

Csendben figyelt. Elvette tőlem a rétest, és felém nyújtotta a telóját.

– Pörgesd végig a srác feedjét!

Egy Instagram-profil volt megnyitva nála, egy több százezer követős olasz pasi oldala. Ahogy lejjebb görgettem, zseniális, tréfás graffitiket találtam ínycsiklandozó paradicsomokról, mozzarelláról, kolbászokról. Sütött a vidámság a stílusából, amivel telepingálta az olasz utcákat.

– A horogkereszteket festi át – mondta Míra. – Meg a bevándorlás- és oltásellenes dumát, nagyjából mindent, ami uszít. Jól vagy?

– Persze. – Visszaadtam a telefonját.

– Norbi, most tüntetted el az istened jelét a falról.

– Még jó, hogy velem van, és túlélem az ilyeneket, nem? – Továbbballagtunk, és közben megpróbáltam úgy a kezéhez hajolni, hogy bele tudjak harapni a rétes másik felébe, amitől visszatért a nevetése.