HUMMEL ZSOLT

EGY FÉRFIAS ÜGY

© Hummel Zsolt, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Szerkesztő Szarka Károly

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-897-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Köszönöm Hajninak a támogatást,
női intuíciót, inspirációt, hitet,
a közös munkát, és hogy néha rugdosott,
hogy képes vagyok rá.

Ajánlom lányomnak, Lilinek.

Tartalom

Előszó helyett

I. FEJEZET - Ki a férfi? – Nagy katyvasz

Előszó helyett

Jó tíz évvel ezelőtt a gimnáziumban megismert barátommal beszélgettünk arról, kik is vagyunk mi. Nevezhetjük-e magunkat férfinak? Talán furcsának tűnik, hogy felmerültek ezek a kérdések, hiszen az élet minden területén sikeresek voltunk. Nekem ott volt a szép családom, a gyönyörű kislányom, a medencés házam, egy X5-ös BMW, menő karóra, londoni út, nyaralás, wellness, VIP-kártya a férfiboltokba. Kell ennél több? Abban maradtunk, hogy „izék” vagyunk.

Most ülök egy albérletben, miután elköltöztem otthonról, az autóm állandóan elromlik, olyan munkám van, amiért hosszú éveken át mindenki lenézett, és szinte senki sem hitt bennem. Mindez a korábbi életemhez képest elég lúzernek tűnik. Persze az „izé”-korszak még azelőtt volt, hogy magamba mertem volna nézni.

2018-ban jelent meg az első könyvem A férfiasság kézikönyve címmel. Egy dühös pöcs írta, vagy egy felfuvalkodott hólyag, ahogy társam, kolléganőm mondta anno, mikor megismert. Most nyilván a kiadó is fogja a fejét, mit mondok a könyvemről, de ez az igazság. Szeretem azt a könyvet, az is én voltam, de be kell látnom, hogy nem egy férfi írta.

Akkor most miért gondolom, hogy az vagyok?

Ebben a könyvben arról szeretnék mesélni, hogyan is látom ma a férfit. Nem csupán szexualitás terén, mert bár szexualitással foglalkozom, nem ez a legfontosabb a férfi életében. Nagyobb kontextusban szeretném megmutatni, mi mozgat bennünket, és miért nem tudjuk jól érezni magunkat férfiként.

Lassan tíz év dolgozom azon, hogy férfiként férfiaknak jó válaszokat adjak vagy lehetséges irányokat mutassak. Bár sok irányt, lehetőséget, eszközt kipróbáltam, valami mást kerestem. Azt, hogy hétköznapi pasiként hogyan is tudok jobban boldogulni az életben, legyen szó a munkáról, a párkapcsolatról vagy a szexről. Arra elég korán ráeszméltem, hogy ha szexről van szó, tiszteletlenül bánunk magunkkal, és persze ezáltal a nőkkel is.

Nem a szexben jól teljesítő férfi érdekelt, nem is az „igazi” verziója, hanem önmagam legjobb verziója: a férfi.

Számomra fontos volt, hogy az egyéni módszereimnek és elméleteimnek legyen tudományos és tapasztalati alapja, azaz ne egy légből kapott ötletet próbáljak mindenkire ráerőltetni. A hosszú évek alatt a nőkkel és férfiakkal való munka lassan rádöbbentett, hogy a férfi ugyanolyan érző ember és ugyanúgy végtelenül mély, mint a nő. Csak éppen mások a kvalitásai, máshogy kell megismerni ezeket, és másként kell kibontani őket. Nem az erekció vagy a korai megömlés problémáit kell megoldani, sem azt, hogy az ember valamit jól csináljon az ágyban. Dehogy.

Már az elején elárulok egy nagy titkot. A nőnek egyetlen vágya van: férfit akar, egy férfi erejét akarja érezni. Olyan férfira vágyik, aki megtartja, megvédi, aki elkötelezett, és akinek van bátorsága, hogy önmaga legyen.

Ma könnyen dobáljuk az „önazonos”, a „spirituális” vagy épp a „tudatos” szavakat, férfiverzióban is. Közben azt sem tudjuk, mi fán teremnek ezek a fogalmak.

Ezeket is szeretném tisztázni, hogy Te, a hétköznapi pasi, képes légy egy nő mellett férfi lenni. Hogy az lehess, aki valójában vagy. Hogy legyél rá büszke, és hogy ebben teljesedj ki.

„Fel kellene világosítsuk végre a világot, hogy a szabadság nem arról szól, hogy mindig mindent megtehetünk, amit akarunk. Hanem arról, hogy nem kell megtennünk azt, amit nem akarunk…”

(Rousseau)

Mi a szabadság? Az elmúlt tíz évben megtanultam, hogy nem kell mindent elfogadnom, nem kell mindent befogadnom. A normalitásnak vannak határai, és ezeken a határokon belül kell tudni szabadnak lenni.

Isaac Asimov írja A kétszáz éves emberben, hogy csak az lehet szabad, aki szabadságra vágyik. Azt gondolom, hogy mostanra ez a nagy szabadság a visszájára fordult, sok esetben romboló lett, és bevallom, számomra fárasztó is. Mi, férfiak nem csupán azért kerültünk rossz vágányra, mert rossz döntéseket hoztunk, hanem azért is, mert nem mertünk nemet mondani.

Ötvenévesen, mondhatni, bölcsebben, merem azt mondani, hogy férfi vagyok. Jöjjenek az én gondolataim.

I. FEJEZET

Ki a férfi? – Nagy katyvasz

Mielőtt belevágnánk a témába, feltennék neked pár kérdést. Ezeket minden férfitól megkérdezem, így tisztább lesz a folytatás:

Ki a férfi?

Mennyire érzed magadat férfinak?

Mennyire tudsz egy nő mellett férfi lenni?

Ne válaszolj reflexszerűen, hagyd, hogy a válaszok érjenek benned egy picit.

Nem könnyű ma megélni a magunk férfiasságát. Úton-útfélen azzal találkozom, hogy a férfiak gyengék, a nők pedig folyamatosan azt kérdezik, hol vannak a férfiak? A férfiak nem tudnak az érzéseikről beszélni, ráadásul szexuális alulműködéssel küzdenek, amit nem szeretnének bevallani, miközben mindenhonnan szexmegoldások ömlenek ránk. Azt állítják, hogy félünk az erős nőktől, hogy nem bírjuk a szexet, hogy túl sok lett a nőies férfi – meg a férfias nő. Aki próbál picit erősebb lenni, azonnal megkapja a „patriarchális”, a „hímsoviniszta” meg a „szexista” jelzőket. Még azok is, akik az 1980-as években születtek, vagy nem is éltek akkor.

Az egyik oldalon valami régi világot sírnak vissza, hogy a nőnek a konyhában a helye, a másik oldalon meg romantikus, érzéki pasiként álmodják meg a férfit, akinek már az anyaszerepet is át kell vennie.

Elvesztünk. Nem kicsit. Nagyon.

Alkalmazkodunk az új világhoz, de közben egyre jobban feladjuk magunkat. Mindig egy picit, aztán lassan kilépkedünk abból a keretrendszerből, ami minket, férfiakat meghatározott. Ma nem a komfortzónánkból kellene kilépni, hanem oda kellene valahogy visszatalálni.

A szexuális alulműködéseink valójában tükröt tartanak annak a problémának, hogy férfiként nem működünk jól. Ez nem azt jelenti, hogy nem kívánjuk a szexet, hanem azt, hogy már mi magunk sem tudjuk, mit szeretnénk, mert minden energiánk elszállt.

Nem áll fel? Mire is állna? Hiszen már nem is a saját vágyaimat élem meg, és nem is biztos, hogy igent mondanék a szexre.

Nem bírom sokáig? Miért is kellene, ha sosem voltam benne szabadon abban a szexben, ami rólam is szólt volna.

Magamat sem ismerem igazán. Ha magammal nem bírok, hogy bírnék egy nővel?

A szexet sosem oldom meg senkivel. Az egy olcsó és buta húzás lenne. Nem akarom megerőszakolni magamban a férfit, hogy olyan szexbe menjen bele, ami nem az övé. A férfi szexualitásával foglalkozom. Azzal, hogy a férfi hogyan tudja valóban férfiként megélni a szexet.

Ma azt látom, a férfiak a szexet csak megoldani akarják: álljon fel és bírja sokáig. Hogy a férfi közben mit érez, mit szeretne, az senkit sem érdekel. A közösségi oldalakon vagy a magazinokban arról szólnak a szextippek, hogy a nőnek hogyan legyen jó, mennyi orgazmust éljen át, hányszor szexeljenek, a palinak meg hogyan álljon. Hisz úgyis elélvez, ezért neki mindenképpen jó lesz, oszt jónapot.

A nőkkel dolgozva tisztult le az a kép: a férfi pont olyan mély, végtelen szexualitással és érzésekkel rendelkezik, mint a nő. Teljesen egyformák vagyunk. Nem vagyunk egyszerűbbek, nem vagyunk egybitesek, és nem csak arra gondolunk. Csak másként gondolkodunk, másként érzünk. Ezért vagyunk férfiak, és nem nők.

A kulcs pedig ebben van. Ahogy egy férfi szexualitását nyitogatni kezdjük, legyen szó egy húszéves srácról, egy harmincéves fiatalemberről, egy negyvenéves férjről vagy egy ötvenes úriemberről, ugyanoda jutunk. Azaz egyetlen dologgal kellene mélyebben foglalkozni: az intimitással.

A jelenkor férfija emiatt érkezett el egy nagy kihíváshoz. Aki picit is foglalkozik önismerettel, láthatja, hogy a nők elég serényen és otthonosabban mozognak ebben a témában. Ez egyrészt nagyon jó dolog, másrészt elég problémás. Jó, mert kibontják magukat, keresik a női minőségeiket. Azonban azt látom, hogy ezzel egy elváráscunamit indítanak a férfiak felé, előírva, hogy milyennek kellene lennünk. Romantikusnak, érzékinek, megértőnek, sebezhetőnek, közben férfiasan vad, erős szeretőnek és gondoskodó apának. Igazi all in one. A huszonévesek már férfiak akarnak lenni, a harmincasok próbálják összekapni magukat az élet minden területén, a negyvenes férfiakkal szemben elvárás, hogy szuper szeretők legyenek, az ötvenesek pedig már mélyrepülésben vannak. Hirtelen kiderül, hogy valamit tenni kellene.

Azért azt be kell vallani, sok elvárás jogos. Mi, férfiak hajlamosak vagyunk elkényelmesedni, és ha már ott van a csaj az ágyban és az autó a ház előtt, akkor csak lébecolunk, ameddig lehet. Ezért jelent meg a sok pocakos pasi. Sokan azt hiszik, hogy ha elsajátítják a rengeteg okos randi- és szextippet, és ha jók az ágyban és sokáig bírják, akkor ők a Janik. Nem tudják, hogy ez igazából a nőnek sem jó.

Ma minden egyszerre kell. Vagyis kellene. Én azt szoktam mondani a férfiaknak, hogy ne a mindent akard, hanem a bármit.

Régen az asztalos Opel kombival járt, a pék VW Passattal, az orvos Mercivel, az ügyvéd Audival, pár igazán menő pasi meg Grand Cherokee-val. Ma mindenki SUV-ra hajt. Meg dubaji szelfire, mert egy all inclusive török út már nem menő. Mindenki próbál újra harminc lenni, miközben már nem is negyven-, hanem ötvenéves.

A huszonéves srác spórol a házra meg az autóra. Mire harminc lesz, ott áll berendezve a kecó. Közben még nincs meg a nő. Pedig azt gondolta, hogy készen áll. Olyan harmincas nőkkel találkozik, akiknek szintén készen van mindenük, csak épp még dolgoznak magukon. Mire összejönne valamelyikükkel, a gyerek már nem fér bele. Vagy ott van a negyvenes férj, aki tanácstalanul áll, hogy a gyerekek már nagyok, a munkájában is mindent elért, csak épp szex nincs. Ki tudja, mióta. Néha kiveri magának. Nemcsak a feleségétől hidegült el, hanem magától is. Az ötvenes már ki sem veri, minek álljon fel.

Ömlik ránk az internetről, hogy mennyit kellene szexelni, hogyan kellene jónak lenni az ágyban. A pasik próbálnak megfelelni az elvárásoknak, hogy a nőnek sok orgazmusa legyen, lehetőleg spriccelős, vagy csináljuk análba, meg dobjuk fel valamivel a kapcsolatunkat. Minden megoldás játszik. Tanul jónimasszázst, vesz egy új vibrátort, BDSM-eset (Bondage-Discipline, Domination-Submission, Sadism-Masochism azaz Kötözés-Fegyelmezés, Dominancia-Alávetettség és Szadizmus-Mazochizmus) játszanak, meg szerepjátékot, kinyitják a kapcsolatot, mert ezek olyan izgik. Szeretkezés? Ugyan, hiszen dugni sem tudunk.

A férfiak egy része nyalóistennek képzeli magát, és szurikátaszemekkel lesi a nőt, hogy mikor élvez el. A másik magmegtartóként próbál szexelni, és órákon át visszafogja magát, mert ő olyan jól bírja. Valójában se a szexről, se a nőről, de még magáról sem tud semmit. Parkoljon a ház előtt egy SUV, tűnjön olyan férjnek és apának, akire még a szomszédasszony is sóvárogva néz, legyen menő munkája, legyen sikeres, legyen vad szerető, de legyen romantikus férfi és megértő társ is egyben.

Ha szétnézek a közösségi oldalakon, azt látom, hogy szinte mindenki ilyen. Akkor nincs is semmi baj. Itt vége is lehetne a könyvnek. Mégis folyamatosan azt olvasom, azt hallom a nőktől, hogy hiányolják az igazi férfiakat. Az erős férfiakat. Én hányok az „igazi” kifejezéstől. Milyen is az igazi férfi? Igazi nő sincs, bármennyire is azt hiszi magáról sok nő. Ma már több az olyan vicc, ami a béna férfiakon gúnyolódik, mint a szőke nős. Persze, szőke nős viccet már nem mesélhetünk, mert az már nem píszi. Használom az üzleti közösségi oldalt, a LinkedInt, ahol folyton sikeres nők jönnek szembe: megírják, hogy a vállalkozók meg a vezetők közül ki lett az év nője.

Mi, férfiak a hülye pornónézéssel kitaláltunk magunknak egy szexképet, a nők meg romantikus filmekkel egy másikat. Egyik sem igaz, és így végképp nem passzolunk egymáshoz.

Amikor egy kapcsolat elhidegül, a negyven körüli pasi lelép egy fiatal csajjal, a nő meg a jógaoktatóval. Azt hiszik, ennyivel megoldják a problémáikat.

Tudom, hogy fura ezt olvasni éppen tőlem, aki szexualitással foglalkozom, de muszáj leírnom, hogy túltoltuk a szexet. Mindenhonnan ez ömlik ránk, közben senkinek sem megy. Persze csináljuk, de valahol mindenki érzi, hogy ez így nem oké. Az erekciós zavar és a korai magömlés a közbeszéd tárgya lett, csak ezeket akarjuk megoldani, és ezeket is csak felszínesen. Egy pirula, pár tipp, aztán a férfi majd csinálja, mert neki úgyis jó, és bírni is fogja. Mert férfi. Ugyanakkor legyenek érzelmei, és ha kell, sírjon, mutassa meg a gyenge oldalát. Annyira álságos az egész, hogy az már fáj.

Erős a férfi, csak éppen energiája nincs. Ennyi dologra már nem tud figyelni, elfolyik az energiája. Ugrál a szerepei között, közben nincs egy hely, ahol egy picit önmaga lehetne, ahol feltöltődhetne. Elmegy sörözni, futni, motorozni, focizni, masszázsra vagy épp prostihoz, de ez mind csupán menekülés. Arra vágyik, hogy legalább egy kis időre ne lássa a saját életét. Rosszabb esetben jön a pia, a drog, valami gyógyszer, ha meg más nem, öt perc pornó, hogy a feszültség oldódjon.

Egy kis sikerre vágyik. Mert minden erről szól, az egész életünk. Ez nem az Andy Warhol-féle tizenöt perc hírnév. Itt minden apró siker a büszkeség hiányának kompenzációja. Sőt, sokkal inkább menekülés a szégyentől. „A siker révén kovácsoltam magamnak identitást”, mondta George Michael.

A férfi működésének egyik fontos összetevője a szégyen és büszkeség dinamikája. A szégyentől, a megszégyenüléstől félünk a legjobban. Rettegünk, nehogy erekciónk legyen olyan helyen, ahol nem szabad. Szégyelljük a farkunkat, mert az hisszük, kicsi. Félünk, hogy rosszak vagyunk a szexben, hogy nem mindig áll fel, hogy nem tudunk orgazmust elérni a nőknél. És még csak a szexet említettem.

Ha értenénk a saját működésünket, nem kellene rettegnünk. De közben az életben is van egy verseny, és ebben is szeretnénk jók lenni, nem lebőgni mások előtt. A szégyentől a férfi szó szerint behúzza a farkát, egyre kisebb lesz. Két dolgot tehet: belemenekül valamibe (lásd feljebb), vagy kompenzálni kezd. Gyakran emlegetjük, hogy ezek a férfiak vásárolnak maguknak sportautót.

Amikor a férfi aktus helyett már csak nyalni akar, meg masszázst adni, akkor érezhető, hogy nem a szexre hajt, hanem egy női orgazmusra, hogy elhiggye, ezt ő csinálta. Kell neki egy apró plecsni. Szorong, hogy nem jól teljesít, a nő előtt nem tud férfi lenni, ezért próbál minden másban „valaki” vagy „valami” lenni. Mennyire máshogy tekintünk ennek tudatában a sok barista- és masszázsképzésre.

A vanília, vagyis a hagyományos, extrák nélküli szex ma már nem menő. Nem lehetsz vanília, mert az a veszteseké. Uncsi vagy.

Mivel a legnagyobb büszkeséget az jelentené, ha a férfi férfi lehetne, de ezt nem tudja megélni a nővel, ott mélyen, legbelül minden férfi érzi, sőt talán tudja is, hogy ezzel a sok orgazmustrükkel önmagát is becsapja. Mert bár fejben lejátssza magának a tuti királyt, a testében üres marad.

Önazonosnak elsősorban két ember előtt kellene lenni. Önmagunk és a társunk előtt. Mert akkor megmutatkozhatna a sebezhetőségünk és az az állati, vad erőnk is. Ez a mi intimitásunk, amit másnak nem kell látnia, mivel tényleg a négy fal közé való. Persze ma mindenki próbál önazonos lenni, eljátszani valamit, miközben ahol igazán az lehetne, éppen ott sül fel.

Miért rohan a férfi? Mert nem akarja meglátni és meghallani magát, nem akarja látni, miben van. Inkább teljesít valamit. Hogy legyen egy apró siker.

Hogy még világosabb legyen számunkra ez a viselkedés, ahhoz nem árt tudnunk, hogy van a férfiaknak egy ösztönös, evolúciós programja. Amikor Darwin az evolúciót kutatta, észrevette, hogy van egy szexuális evolúciónk is. Létezik intra- és az interszexuális működés. Biztos mindenki látott már természetfilmet, amiben a hím állatok versengenek egymással, sőt verekednek is. Az oroszlánok egymásnak esnek, a szarvasok agancsai egymásnak feszülnek. A hímek versengenek, ki legyen az ász, aki végül megszerzi a nőstényt. Ez az intraszexuális működés, vagyis a nemeken belüli versengés ma is jelen van, a férfiak versengenek egymással, csak épp menő órában és több lóerőben. Aztán amikor a hímek közelebb kerülnek a nőstényhez, elkezdenek neki pávatáncot járni. A BMW-kulcs pörgetéséből meg a béna PUA-tréningeken (Pick Up Artist, azaz csajozós dumát oktató program) tanult szövegekből így lesz interszexuális működés, vagyis hölgyválasz.

Ez a két program arra ösztönzi a férfiakat, hogy valamiben kitűnjenek, mások legyenek. Azonban, amikor már övéké a nő, a férfi mégsem érzi, hogy igazán teljesíteni tudna, azaz szexuális téren megmutatkozhatna az ereje. Régen ennek az volt az egyik árulkodó jele, ha nem tudott gyermeket nemzeni a pár, így azonnal láthatóvá vált, hogy a férfi valójában mennyire potens. Ma, mivel a párok védekeznek, és van már családtervezés, a gyermek léte vagy nemléte önmagában semmit nem jelent. Azonban a férfi nagyon is tisztában van vele, hogy megszégyenül a nő előtt, ezért más téren próbálja bizonyítani a potenciáját.

Munkámból kifolyólag sok férfi kommunikációját látom. A bizonygatás mellett akad egy másik árulkodó jele, ha a férfi egyfajta szégyenmenekülésben van: ha állandóan elpoénkodja a szextémákat. A humor jó menekülőút. Amikor egy férfinak van tartása, kvázi potens, semmit sem kell hárítania vagy bizonyítani szavakkal.

Mivel érezzük, hogy a nő nem teljesen a miénk, hisz nem tudunk előtte férfiak lenni, marad az állandó versengés és tánc. Mert abban sikerünk van. Az egy dolog, hogy megszerzett, megvásárolt tárgyakkal próbáljuk meghatározni, kik is vagyunk. De amikor a szex terén kezdünk ugyanígy bizonygatni, ott már komoly baj van. Az már lehet szánalmas vagy akár elkeserítő is. Ez már nem stresszlevezetés, mint egy maszturbálás. A nő orgazmusaival szeretnénk bizonyítani, mennyire vagyunk férfiak. Az már egy másik kérdés, hogy a nők ebben mennyire partnerek lettek. Hisz közülük is sokan vannak, akik csak az orgazmusra hajtanak. A nők egy része (talán a többsége) is a férfitól várja el, hogy a csúcsra juttassa őket.

Hogyan is működik ez a világ?

Ha férfinak nem áll fel, akkor a férfi béna.

Ha férfi nem bírja sokáig, akkor a férfi béna.

Ha nő nem élvezi a szexet, a férfi béna.

Ha a nőnek nincs orgazmusa, a férfi béna. Pedig a férfi nem béna, csak éppen nem ismeri önmagát. Akkor meg hogyan tudna önazonos lenni? Ha magát nem ismeri, hogyan értené a nőt?

A férfinak három fő küldetése van az életben:

az anyagi javak megteremtése;

a család védelme;

utódok nemzése.

Ezek ősi programként, evolúciós ösztönként, társadalmi elvárásként és családi mintaként is ott dolgoznak bennünk. Ezeket épp elég elérni. És akkor ott vannak az újabb elvárások, hogy minden más területen is legyünk tökéletesek.

Igenis megvan a férfi dolga az életben, csak épp nem lehet egyszerre és nem lehet azonnal mindenben a csúcson lenni. Arra szoktatnak bennünket, hogy azonnal akarjunk mindent: jó állást, sok pénzt, jó lakást, jó nőt, szép gyereket. Meg persze Facebook-kompatibilis szelfit.

Ha nem úgy megy a szex, ahogy szeretnéd, rögtön megkapod, hogy veled van a baj. Igen, ez is benne lehet a pakliban. De van két olyan részlet, ami gyakran előfordul, csak épp maga a férfi sem veszi észre. Az egyik a már említett büszkeség.

A büszkeség a könnyebbik dolog. Hajtjuk a sikert, gyűjtögetjük a büszkeségpontokat. Valahol az egész élet egy kompetitív folyamat. Legyen sok szex, legyen jó a nőnek is, legyen sok orgazmusa, amit mi érünk el. Ezért nem mer nemet mondani senki sem a szexre. A férfi büszke, és mutatnia kell, hogy neki mindig megy. Hisz egy férfi mindig tud szexelni! Hányszor olvasni, hogy csak puhapöcsök nem tudnak! Megvan a Vissza a jövőbe című film? Marty McFlyt egyetlen dologgal lehetett kihozni a sodrából: ha valaki nyuszinak nevezte. Ezért mond könnyen igent a szexre a férfi. Főleg egy kapcsolat elején. Hiába érzi, hogy talán ezen az estén nem kellene, mert éppen nincs formában, vagy hiába sejti, hogy ezzel a nővel nem menne.

Elhessegeti magától ezeket a gondolatokat, és belemegy. Aztán nem sikerül. Megijed, ezért újra próbálkozni fog, mert nem maradhat szégyenben. És persze újra felsül. Ez pedig szépen egy negatív spirálba húzza őt. Innen egyedül már nem fog tudni kijönni. Kezdi elveszteni a hitét. Ilyenkor a férfiak vagy lemondanak a szexről, vagy valami könnyebb megoldást keresnek.

A második rész már komolyabb, mélyebb folyamat. Ez az önbüntetés. De a férfi ezt sem veszi észre, vagy csak sok időbe telik, mire felismeri, hogy milyen helyzetbe vitte bele saját magát. Több férfinál láttam, hogy maga a szex, amibe belement, illetve ahogy csinálta, abban volt egy nagy adag önbüntetés vagy önszabotázs. Látok férfiakat, akik már nem merik megmutatni saját férfierejüket, mert félnek. Ezért már egy visszafogott, elfojtott megfelelési kényszerrel mennek bele a szexbe. Ebből az attitűdből pedig egyenesen következik az a káros gondolat, hogy örüljön, ha egyáltalán szexelhet. Jönnek a „nem érdemlem meg”, a „nekem nem szabad” érzések. Lassan kvázi elnézést kér önmagától.

A férfi büszkesége, a siker hajhászása nem lesz más, mint menekülés a szégyentől. Ebből a helyzetből pedig már nem lehet nyerni.

Az elmúlt évtizedekben lassan elvesztünk. A II. világháborút túlélő férfiak azt látták, hogy a nők gyakorlatilag átvették a helyüket. Mire ezt megszokták volna, jött a szexuális forradalom, és a nők érthető módon próbálták kiharcolni és megélni a jogaikat. Ez a folyamat azonban lassan kezdett kifordulni magából. Mi, férfiak csak állunk és bámulunk, hogy merre is van az arra. Próbálunk alkalmazkodni. Néha próbáljuk megúszni az egészet. Miközben a nők lázadoztak, hogy a magazin címlapján photoshoppolt a modell, azzal senki nem foglalkozott, hogy az igazi férfi imázsa is egy hazugságra épül.

A férfiak eleinte tették a dolgukat, aztán valahogy semmi sem lett jó. Ezért elkezdtek idomulni a nőkhöz, ma pedig ott tartunk, hogy ez a helyzet már senkinek sem jó. Kár lenne bárkit hibáztatni, egyszerűen csak képtelenek vagyunk olyan gyorsan váltani, ahogy az idő engedte. Mindig egy picit feladtunk magunkból. Áldozatot kellett hozni, azonban ez egy idő után átcsapott önfeladásba. Most persze bántjuk a férfiakat, amiért ilyen sokan puhapöcsök. De valaha, valaki adott egy jó példát arra, hogyan is kellene csinálnunk a dolgainkat? Mármint férfiként.

Nem, ne a nők mondják ezt meg. A nők ma épp azért teszik ezt, mert anno a férfiak mondták meg, milyenek legyenek a nők. Egyikkel sem jutottunk sehova.

A férfi lesz. Szép lassan alakul, fejlődik. Nem olyan, mint valami késztermék, ami azonnal fogyasztható. A nők sem azok. Van egy hosszú fejlődési utunk, amiben a fiú férfivá, a lány nővé nemesedik. A kisfiúból először srác lesz, aztán fiatalember, férj, apa, közben lassan férfi. Életünk során beavatásokon esünk át. Régen ez könnyebben ment, voltak beavatási rítusok. Az apák – vagy a közösség öregjei – beavatták a fiúkat. Ma nem igazán látunk ilyet, inkább csak úgy megtörténnek velünk a dolgok. De közben az elvárások miatt egyre jobban túl is agyaljuk őket. Ezért marad annyi harmincas férfi párkapcsolat nélkül, és ezért lesz egyre több olyan férfi, akik nem húsz-, hanem még negyvenéves koruk felett sem veszítik el a szüzességüket.

„A tükör előtt állok, és iszonyú a látvány,

Csak bámulok, mint egy ma született hátrány.

»Na, mi a gond? Na, mondd, mi a gond?!«

Valaki mondja meg, hogy ki vagyok, és pont!

»Hát idehallgass most, kishaver!

Örülj, ha valaki még hátba ver!

Ne filozofálj, hidd el, az a fő,

Hogy sok pénz legyen és elég nő!

Mi ez a kivagyiság, mikor a lényeg az,

Hogy kinek látszol és kinek játszol,

Hiszen elmúlsz húsz és elmúlsz negyven,

És elmúlsz lassan, szépen és csendben.«”

(Rapülők: „Nem adom fel”
Dalszöveg: Geszti Péter)

Ma az a szívás, hogy negyven felett lehetne igazán élni, mert az a férfi korának az igazi kezdete. Ehelyett egy kapuzárási pániknak nevezett folyamatban menekülünk az életünk szégyenei elől. Lehetne ez a kapunyitási öröm is.

Miközben nem találjuk magunkat, megkapjuk, hogy félünk az „erős” nőktől. Egyrészt a sok „erős” nő nem más, mint sok dacos kislány, akik így akarnak revansot venni minden férfin, másrészt a félelmünk inkább tétovaság. Nem kell kinyitnom ma az ajtót a nő előtt, de közben mégis én juttassam el a csúcsra a szexben. Nem kell fizetnem a kávéját, de aztán mégsem tudok eleget keresni. Segítsünk a gyereknevelésben, közben egyre több férfiból lesz anyu 2.0. Apai ösztöneink sem igazán működnek, hiába teremtjük meg az anyagi lehetőségeket. Merjünk sebezhetőek lenni, miközben félünk elmondani, hogy lassabb szexre lenne szükségünk? Parancsszóra legyél állat, legyen erekciód, bírd, ameddig kell? Oké, és ebben hol az élvezet?

Ha belegondolunk, hogy mindenhol kontroll alatt vagyunk, akkor felmerül a kérdés, hogyan is lehetnénk szabadok éppen a szexben?

Mégsem menthetjük fel a férfit, mielőtt valaki ezt gondolná. Ugyanis van egy fontos részlet, amiről megfeledkezik, bár nem is szólt neki soha senki. Ha egy gondolatban szeretném kifejezni, hogy a ma férfijának mit kellene tennie egy párkapcsolatban, úgy fogalmaznék, hogy értő figyelemre van szükség a nő felé. Nem, nem a piedesztálra emelő, mindent teljesítő, romantikus szexhuszárra gondolok.

A pornóra még többször visszatérek majd a könyvben, de itt is kiemelnék egy fontos részletet. Mára a pornó mélyen beágyazódott a szexualitásunkba, sajnos kitörölhetetlen a hatása. A férfiak, a fiatal srácok hamarabb látnak online pornós szexet, mint hogy a való életben találkoznának vele. Mára a petting is egy letűnt kor fogalma lett, mindenki azonnal aktust akar. A férfiaknak lett egy torz képe a férfi nemi szervről, aminek eredményeként a sajátjukat kicsinek látják, így már akkor rettegni kezdenek, mielőtt egyáltalán egy lány előtt levetkőznének. Aztán azt gondolják, hogy egy faroknak azonnal állnia kell, és sosem konyulhat le. A női nemi szervről, a női mellekről is egészen más képük lesz. Persze magáról az aktusról, az orális szexről, az análszexről meg a női spriccelésről is. Olyan elvárásdömpinggel érkezik meg a fiú a lány elé, amit lehetetlen megugrani.

Igen, a férfi is próbálja ezt tolni, ezért született meg az az ítélet – jelzem, jogosan –, hogy a férfi mindenféle intimitás nélkül, pornósan akar dugni. Azonban ma már a nők is néznek pornót, ők is próbálnak idomulni ehhez a folyamathoz, így elérkeztünk oda, hogy a férfiak lassan már próbálnak leszokni a pornóról, próbálnak normál szexet kezdeményezni, a nők azonban még mindig a pornós előítéletek és elvárások alapján állnak a férfiakhoz. Ez is oda vezet, hogy nem értjük meg egymást.

Mert sok férfi azzal védekezik, hogy ő mindent megadott. Ugye-ugye, milyen csapda ez a minden? Bocs, de a nőnek lehet, hogy nem ez volt a minden. És lehet, hogy neki nem is a minden kellett volna. Tudom, nagy a verseny. Ez a mindent megadó teljesítés nem a férfi működése.

Katyvaszban vagyunk, nem kicsiben. Nagyban.

Már megjelentek különböző csoportok, amelyek próbálnak választ találni arra, mi legyen, próbálnak irányokat adni. Vannak, amelyek a régi világot sírják vissza, valami múlt századi romantikát, megspékelve a feudálisabb részletekkel. Van igazság abban, hogy a férfi elvesztette erejét, tekintélyét, családfői szerepét, azonban azzal, hogy a nőket visszaküldjük konyhába, nem oldódik meg semmi. A nővel nem tudnak mit kezdeni.

Aztán vannak az inkább tudatosnak nevezett, spirituális irányzatok, amelyek valami női kort vizionálnak, belekeverve a matriarchális társadalmat (ami sosem létezett, csupán Johann Jacob Bachehofen elmélete és Marija Gimbutas téves archeológiai gondolatmenete bizonygatta), és így a nőt egyfajta istennőknek tekintik, a férfinak pedig valami „isteni” szerepet szánnak, de képtelenek hétköznapi válaszokat adni arra, hogy egy családot miként tartsanak el.

Aztán ott vannak incel (involuntary celibates, azaz önkéntelen cölibátus) csoportok, amelyek harcosan követelnek maguknak nőket.

Mások valami távoli törzsi, sámáni rítusokkal próbálnak férfiakat ébreszteni, vagy épp úgy akarják érzékenyíteni a férfiakat, hogy a feminin részüket nyitogatják.

Előbb említettem a pornó hatását, így nem kerülhetjük el azt sem, hogy a mai önismereti utak nagy része erősen feminin. Eleve több a női szakember is, így óhatatlanul is női szemszögből beszélnek szexről is, férfiakról is. Így azok a férfiak, akik ma próbálnak „tudatosabbak” lenni, nem a férfierejüket találják meg, hanem inkább a feminin részüket.

Maga az evolúció, a szexuális evolúció is azt próbálta elérni, hogy az a hím kerüljön ki győztesen a harcból, aki jól van. Ha a férfi jól van, akkor képes nőt választani, azzal szexelni, így ezen a téren sikeres lesz. Ezáltal büszke, tehát jól érzi magát. Ez a büszkeség köre. De ha nincs jól és belemegy a szexbe, megszégyenül, és rosszabbul lesz. Újra próbálkozik, és csapdába kerül. Ez meg a szégyen köre.

Ehhez a körhöz kapcsolódik a család, a szülők által elvárt siker. Mire vitted, mit végeztél, hova jutottál. Ott lesz a baráti kör által elvárt szint. Ne legyünk álságosak, mindenki próbál legalább egy szinten lenni a többiekkel. És ha valaki eleve szégyenben van, még jobban kapar. A főnök, a beosztottak, az ügyfelek, azaz a munka által generált elvárások egy része természetesen jogos, de amikor eleve szégyenben van a férfi, hajlamos túl sokat vállalni. Ha bárki megkérdezi tőle, hogy megcsinálná-e a munkát, reflexszerű igen lesz a válasz. Ennyi büszkeségpont megszerzése pedig felőrli a férfit. Az egész élete nem áll másból, csak az ingatag büszkesége fenntartásából. Ha pedig még valami történik, jön az összeomlás.

A sport már notórius szenvedély lesz, vagy jön az ital és a drog, esetleg belesodródik egy olyan szexfüggőségbe, ami kívülről úgy tűnik, mintha vad, perverz és önazonos lenne a pasi. Bizony, amikor egy férfi extrém módon tolni kezdi a szexet, ott is menekülés lehet a háttérben. Mi az, ami még felállítja a farkát? Mi az az egyetlen dolog, amibe még kapaszkodhat? Már nem valahonnan, hanem valahová menekül, ahonnan egyedül már nem tud visszatérni.

Ezen túl pedig már csak a tombolás marad: elönti a düh és rombolni kezd. Magát, a párját, a családját, a munkáját, az életét.

Egy szeg miatt a patkó elveszett;

a patkó miatt a ló elveszett;

a ló miatt a lovas elveszett;

a lovas miatt a csata elveszett;

a csata miatt az ország elveszett -

máskor verd be jól a patkószeget!

(Angol népköltés.
Fordította: Károlyi Amy)

Mit teszünk mi, férfiak a nőkkel? Ahogy fentebb írtam, piedesztálra emeljük, csodáljuk, elhalmozzuk, próbáljuk másként kielégíteni. Nem csupán a büszkeségpontokért. Hanem hogy a nő ne tekintsen kifelé. Mert más férfiakkal így is elég nagy a verseny, önmagáért a nőért versengésben már nem bírná a tempót. Így egészen más értelmet nyer az is, miért van egy egészséges birtoklási vágy a férfiakban. Amikor a szégyenérzet erősebb lesz, akkor vált át féltékenységbe. Amikor pedig a nő kilép a kapcsolatból, jön az összeomlás. Az élete műve elveszett.

Ahogy látható, a férfiban működnek a régi ösztönök, próbál megfelelni a társadalmi elvárásoknak is, de a modern női attitűdökkel még nem igazán tud mit kezdeni. Nincs rájuk jó válasza.

Magam sem hiszem, hogy valami régi világot kellene visszahozni, azonban a régi értékeket és minőségeket új verzióban is tovább lehetne vinni.