NICKY PELLEGRINO

Villa Rosa

Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

Nicky Pellegrino: Recipe for Life

Copyright © Nicky Pellegrino 2010

Fordította: Molnár Júlia Dóra

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szöveget gondozta: Dobos Gréta

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Original cover design © Hachette Australia

Borítóterv: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-55-2 (epub)

ISBN 978-615-5685-56-9 (mobi)

Hattynek, akinek a kezdetektől fogva igaza volt…

Prológus

A Villa Rosa kertjében egy öreg kutya szaladt hangos ugatással az articsókasorok között. Egy madarat kergetett lihegve, a kölykökre jellemző lelkesedéssel. Átrohant a futórózsával benőtt teraszon, ki a kócosan bólogató citromligetbe, onnan tovább a napszítta gyepre. Amikor végül feladta, és abbahagyta az ugatást, hirtelen csend lett, csak a gránátalmafák leveleit susogtató szellőt és a szikláknak csapódó hullámok hangját lehetett hallani.

A ház üres volt. Gondosan bezárták, nehogy illetéktelenek bejussanak. Széles kapuit vastag vaslánc védte. Csak a kutya és a mohazöld gyíkok ismerték azokat a repedéseket a benőtt falakon, ahol átfurakodhattak, fittyet hányva a zárásra.

Olyan volt, mint egy elfelejtett, titkos kert. A virágágyások rég megadták magukat a gaznak, a lilaakác elburjánzott. Pedig valaki rendszeresen bejárt ide. A fákról nyáron gondosan leszüretelte a termést, a járdáról pedig összeseperte az őszi faleveleket.

Az időjárás sosem kímélte ezt a házat. A sós vizes párát magával hozó szél és a tűzforró nyári napsugarak felhólyagosították a lakkozott spalettákat, és mattra szívták a falakat. A házban is megállt az idő. Mindent vastagon borított a por. A kávéscsészék a csöpögtetőn várták, hogy aki odatette száradni, ismét kézbe vegye őket. Az ágy bevetetlenül állt. A falakat valaha képek borították, de már csak sötét foltok árulkodtak egykori helyükről. Az összes sarokban hatalmas pókhálók feszültek.

Hónapok telhettek el, mióta utoljára lakott itt valaki.

De az is lehet, hogy évek.

ELSŐ RÉSZ

„Az időtök véges, ne pocsékoljátok arra, hogy mások életét élitek.”

Steve Jobs, az Apple társalapítója
és elnök-vezérigazgatója

Alice

A nyomást éreztem meg először. Idegen volt, és valahogy mélyről fakadóan rossz, amikor teljes testsúlyával rám nehezedett. Kinyitottam a szememet, de a sötétben csak hosszú, göndör hajának körvonalát tudtam kivenni. Talán sikoltottam, ő pedig biztosan rám kiáltott, hogy fogjam be, de erre már nem emlékszem tisztán. Legélesebben a pengére emlékszem, amelyet az arcomhoz nyomott, de hogy mi lehetett az eszköz, nem tudnám megmondani. Konyhakés, vagy talán olló volt. A felismerést követő a gondolataim lebénították a testemet… Nem is attól féltem, hogy megöl, hanem hogy a penge felsérti a bőrömet, és a sebhely megmarad. Hihetetlen, milyen butaságokon képes agyalni az ember, amikor éppen megerőszakolják.

Az egész olyan suta volt, és mocskos, nem is tartott sokáig. Utána csak feküdtem mozdulatlanul, és hallgattam, ahogy száguld lefelé a lépcsőházban, kettesével szedte a lépcsőfokokat. Csak amikor már egészen biztos voltam benne, hogy elment, és nem is jön vissza, akkor keltem ki az ágyból. Átmentem Charlie szobájába.

– Megerőszakoltak. – Olyan erővel tört ki belőlem ez a szó, hogy az állkapcsom majdnem kiakadt.

Nem vagyok benne biztos, hogy Charlie-n kívül bárki is hitt nekem eleinte, de aztán megtalálták a lopott pénzt, amit menekülés közben ejthetett el valahogy a ház előtti járdán. A rendőrség addig arról próbált meggyőzni, hogy biztosan csak álmodtam az egészet. De ez még a különleges kiképzések előtti időkben történt. Biztos vagyok benne, hogy ma már másképp kezelnék a helyzetet.

Hallgattam, ahogy egymás között csak „az áldozatként” beszélnek rólam a recsegő walkie-talkie-n keresztül. Gyűlöltem.

Gyűlöltem ráállni arra az undorító barna papírra, és levetkőzni az orvos előtt, aki egyenként gondosan bezacskózta a ruháimat, és elküldte valami vizsgálatra.

Gyűlöltem az érzést, ahogy turkál és mintát vesz, aztán órákra magamra hagy egy gyéren megvilágított szobában.

Gyűlöltem a szalagcímeket – MEGERŐSZAKOLTAK EGY DIÁKLÁNYT – a másnapi újságok címlapjain, és gyűlöltem, hogy rólam írnak bennük. Az összes barátomtól, akik valaha megfordultak a kis szobámban, ujjlenyomatot vettek, úgyhogy ha akartam sem tudtam volna eltitkolni, ami velem történt. Innentől kezdve akármerre mentem a kampuszon, állnom kellett a tekinteteket és a mutogatást. „Nézd, ott megy a lány, akit megerőszakoltak.”

Minden megváltozott. Ha beültem valahová, csak arra tudtam gondolni, akár ő is itt lehet most. Míg a többiek gondtalanul beszélgettek, vagy dartsoztak, én megállás nélkül azt néztem, kinek van hosszú, göndör haja.

Esténként ültem egyedül a szobámban, és füleltem, mikor hallom meg a lépteit a lépcsőn felfelé. Képtelen voltam elaludni. És már meg sem próbáltam.

Charlie sokszor velem maradt. Azt hiszem, bűntudata volt. Mert ha még mindig a barátom lett volna, akkor aznap ott alszik mellettem, amikor az idegen belopakodott.

Egyébként annyira szép épület volt, szerettem ott élni. Hatalmas belmagasság, süppedős szőnyegek, központi fűtés. Nem csoda, hogy egyikünknek sem akaródzott kiköltözni onnan, miután szétmentünk. Ilyen helyek nem jönnek csak úgy szembe az emberrel. Úgyhogy maradtunk, Charlie az egyik szobában, én a másikban, mint a két kecske a hídon egymással szemben, vártuk, hogy majd csak elköltözik a másik végre, és nem vettük észre, mennyire nevetségesen viselkedünk mindketten.

Végső soron az ágyneműnek köszönhetem, hogy sikerült otthagynom azt a helyet. Elvitték ugyan szakértői vizsgálatra, de mondtam a rendőröknek, hogy majd kérem vissza, mert le vagyok égve, és nincs pénzem másik garnitúrát venni. Nem mondom, meglepettnek tűntek, de szó nélkül visszahozták. Mikor felhúztam a lepedőt, arra lettem figyelmes, hogy még mindig foltok borítják. Kék krétával körülrajzoltak néhányat, itt-ott lyukak tátongtak, nyilván azt kivágták a vizsgálatokhoz. Hányingerem lett, összegyűrtem, és a szemetesbe gyömöszöltem az egészet.

És akkor tudatosult bennem, hogy nem maradhatok ott, ahol az életemet darabokra törték, és nem élhetek a szilánkok között. El kell mennem. Bárhová.

A szívemnek kedves dolgokat behajigáltam a táskákba, és még pont elértem egy vonatot, ami délnek tartott. Csak Charlie-nak mondtam el, hogy lelépek. A vonat ringatott, én pedig újraterveztem az életemet. Olyan volt, mint egy váratlan újrakezdés… Az életem 1985. november 18. előtt és után. A nap, amikor egy vadidegen kést szorított az arcomhoz. Csak néztem ki az ablakon, az angol táj körvonalai elmosódtak, én pedig akkor és ott eldöntöttem, hogy onnantól kezdve minden napra úgy tekintek, mint egy új lehetőségre. És ki fogom használni a rendelkezésemre álló időt. Maradéktalanul ki akarom szívni az élet velejét.

Babetta

Babetta a morajló tenger felé pillantott, és arra próbált rájönni, mi lehet az, amit a férje olyan régóta figyel. Egy régi, fonott nádszéket hozott ki magával a teraszra, és bár kifejezetten hűvös volt az idő, ő meg sem moccant. Olyan volt, mintha várt volna valakire. Pedig aznapra nem vártak senkit. Különben sem szoktak hozzájuk jönni.

Ezen a reggelen ki sem látszottak a munkából. Babetta szerette volna kiültetni a hagymákat – azokat a harsogó, vöröses árnyalatúakat, amelyek annyira jól illettek nyáron a salátába. Ilyenkor Nunzio kint szokott szorgoskodni a kertben. A háta már görnyedt volt egy kicsit, de az ereje még nem hagyta el, erős karjaival fogta régi ásója megkopott nyelét, hogy előkészítse a földet az ültetéshez. De ez a reggel valahogy más volt. Ma reggel előhozta a fonott széket, és elmerült a horizont látványában.

Hiába kezdte el Babetta felsöpörni körülötte a terasz cementlapjait, Nunzio mintha rászegezte volna a tekintetét arra, amit csak ő látott. Foltos, barna sapkáját mélyen a szemébe húzta, és a fonott szék karfájába kapaszkodott.

Babetta abbahagyta a seprést.

– Buongiorno, Nunzio! – mondta jó hangosan. A férfi hallása már nem volt a régi.

Nunzio lassan felé fordult, a tekintete hideg volt, az arcáról pedig lehetetlen volt bármit is leolvasni.

– A buongiorno meghalt, Babetta – mondta fojtott hangon. – A buongiorno meghalt. – Aztán visszafordult a tenger felé, és újra a horizontot bámulta, mintha az előző pillanat meg sem történt volna.

Hosszú évek óta voltak már házasok, de ennél különösebb dolgot sosem mondott még – merengett Babetta, miközben elkezdte kiásni a helyet a hagymagumóknak. Olykor fel-felpillantott, de a teraszon mintha megállt volna az idő. A férje ugyanott ült, szótlanul meredt a semmibe, teljesen hidegen hagyta, hogy a feleségének elkelne egy kis segítség.

Amikor eljött az ebédidő, Nunzio besétált a konyhába, leült a szokott helyére az asztalhoz, és várta, hogy a felesége felszolgálja neki az ételt. Kenyerét a gőzölgő, sűrű bablevesbe mártotta, jóízűen tunkolt, míg eléggé át nem ázott annyira, hogy meg tudja rágni, aztán bekanalazta a maradékot. Abban a pillanatban, hogy lenyelte az utolsó falatot is, eltolta az üres tányért, és szó nélkül visszaült a székébe, nem törődve a piszkos edénnyel, amit a felesége pakolt el utána.

Alkonyatkor ismét bejött a házba, de továbbra sem szólt egy szót sem. Babetta gyapjúkendőt tekert a feje köré, és kiment még fát hozni a tűzre. Csendes este volt, nem mozdult a levegő, a hold sarlója vékony csík volt a fekete égen. Miközben felemelte a fával teli kosarat, Babetta a hegy felé pillantott, ahonnan a sötétben is jól látható volt a hatalmas Krisztus-szobor megvilágított, fehér alakja.

Nunzióval évekkel ezelőtt költöztek ide, amikor az öreg Umberto Santoro – az előző gondnok – elhunyt, és Babettának azóta minden este megnyugvást adott a tudat, hogy Krisztus a sötétben is őrködik felettük.

Magányos környéken éltek. Nem volt szomszéd a közelben, akivel beszélgethettek volna, és kocsijuk sem volt, hogy néha felguruljanak vele a domb tetején elterülő városba. Kislányként Babetta nem messze innen nőtt fel. Valaha a nővérével egyszerűen csak besétáltak Triento városába, hogy eladják a kosarakat, amelyeket az édesapjuk készített. De ma már olyan bonyolult útrendszer szőtte körül a várost, mint egy pókháló, számtalan autó száguldozott az utakon, úgyhogy nem mert volna már gyalog elindulni. Így hát maradt egy helyben, és Nunzio mellett az egyetlen társasága a távoli Megváltó Krisztus szobor volt.

Persze volt, hogy jöttek látogatók. Keddenként a zöldséges gurult be kis platós furgonjával, Babetta pedig eladta neki, amiből épp túl sok termett a kertben, és ő maga nem tudta volna feldolgozni. Szerdán a hentes érkezett a hűtőkocsival, és ha pénzszűkében voltak éppen, Babetta adott el neki csirkét vagy egy adagot a legutóbbi disznóvágás óta a pincében érlelődő prosciuttóból. Minden második csütörtökön a halas jött. Babetta leggyakrabban bébitintahalat vagy friss kagylót vásárolt tőle az aznap esti tésztára.

Ennek a csendes életnek köszönhetően Babettának szinte nem is kellett a pénzhez nyúlnia, amit a szomszédos, üresen álló ház kertjének gondozásáért kaptak. A Villa Rosa magányos hely volt. Amikor ideköltöztek, még egy család lakta, és Babetta emlékezett rá, milyen volt fénykorában, élettel a falai között. De sok év telt már el azóta, hogy utoljára visszajött volna ide valaki a családból.

Neki a házzal semmi dolga nem volt. Őt és Nunziót kizárólag azért fizették, hogy a tengerig nyúló, citrom- és gránátalma-ültetvénynek otthont adó teraszos kerteket gondozzák. Ráadásként ültettek a fasorok közötti fahéjszínű földbe articsóka- és lóbabpalántákat.

Babettát minden hónapban meglepte, hogy újra meg újra megérkezik a bankszámlájukra a kertgondozás díja. Kit érdekelt volna, ha a Villa Rosa kertje elvadul, és a gaz teljesen benövi a pusztulásnak indult házat? Mivel nem költöttek belőle, az évek során szép kis összeg gyűlt össze. Valahányszor a lányuk, Sofia meglátogatta őket Salernóból, Babetta ragaszkodott hozzá, hogy elmenjenek a bankba, és ott is ellenőrizzék, hogy a pénz valóban gyűlik, és minden rendben van vele.

A lányuk képtelen volt megérteni, miért nem nyúlnak a pénzhez.

– Vehetnél magadnak néhány új ruhát, mama, vagy új függönyöket, hogy egy kicsit felvidítsd a nappalit.

De Babetta ilyenkor makacsul megrázta a fejét. Mindene megvolt, amire csak szüksége lehet. Sokkal többet ért a megnyugtató tudat, hogy a pénz ott van a számlán.

A tenger felől lassan feltámadó széltől dideregni kezdett, gyorsan megmarkolta a kosár fülét, és sietős léptekkel visszaindult a házba. Nunziót a karosszékben üldögélve találta, ahogy rezzenéstelen arccal belemerül a látványba. A nap folyamán most először mart a szívébe aggodalom. Mi üthetett bele? Mióta házasok voltak, már volt ideje hozzászokni, hogy a férjére hullámokban tör rá a rosszkedv. A nővérei sosem mulasztották el megjegyezni, hogy hiba volt egy Calabriából származó férfihez kötni az életét – mert azoknak fekete viharfelhőként lebeg a fejük felett mindig a búbánat. „Valamelyik helyi sráchoz kellett volna hozzámenned” – nyaggatták, valahányszor panaszkodott Nunzio rossz kedélyállapotára.

Még a pap előtt állva is eltűnődött, vajon jól választott-e. A férfi tíz évvel volt idősebb nála, és nem ilyen férjet képzelt magának. De akkor már késő lett volna visszakozni. Elindult az élete ebbe az irányba, és már nem térhetett le róla.

Ahogy teltek az évtizedek, Nunzióval szépen egymáshoz csiszolódtak. Amikor a férfit elborította az indulat, Babetta rutinosan bezárkózott a pincébe, és csak akkor jött elő, amikor a férje sírva fogadkozott az ajtó előtt, hogy lenyugodott, és meg fog változni. Volt, hogy ezek az indulatos napok hetekké, sőt hónapokká duzzadtak, és olyankor Babetta tudta, nincs más választása, mint minél kevesebb feltűnéssel átvészelni az időt, amíg a férjében az elpattant húr megjavul, és újra visszatalál önmagához.

De ez a mai, némán szemlélődő hangulat teljesen ismeretlen volt. Egyetlen olyan napot sem tudott felidézni, amelyet a férje ne tevékenyen töltött volna. A dühe vagy rosszkedve sosem tudott úgy eluralkodni rajta, hogy annak a munka lássa kárát. A feladatok már rutinná szelídültek: a szőlő metszése ősszel és télen, vagy a talaj felkapálása tavasszal, mielőtt Babetta elvetette a növények magjait. Kora reggel már kint voltak, míg a napsugarak forrósága dolgozni hagyta őket, majd amint nőni kezdtek az árnyékok, és a hőség kissé alábbhagyott, folytatták a munkát.

Soha korábban nem látta őt egész nap a székben üldögélni és a semmibe bámulni. És ezt az arckifejezést sem látta még soha, amit ma vett rajta észre: ezt a kiürült tekintetet, amely mintha lassan kizárta volna a világot.

Babetta attól tartott, hogy a férje kezdi elveszteni az eszét.

Alice

Leila volt az egyetlen, akinél őszinte menedéket találtam a történtek után. Benne bíztam egyedül, hogy képes lesz segíteni a darabokra hullott életemet újra összerakni. Elsőéves egyetemistaként ugyanabban a kollégiumban laktunk, és engem mindig lenyűgözött, ahányszor csak megpillantottam. Máig fel tudom idézni a mozdulatot, ahogy nyújtja felém a pohár vörösbort, aztán olyan dolgokról mesél, amelyekről én semmit sem tudtam: éhségsztrájkoló politikusokról vagy az iráni helyzetről.

Bármennyire is szerettem volna, közel sem voltam olyan vibrálóan színes egyéniség, mint Leila. Ő olyan volt, mint egy vágyott ruha, amelyet kinézel magadnak ugyan a boltban, de pontosan tudod, hiába is próbálnád fel, biztosan nem a te stílusod, sehogy sem állna rajtad. Addigi eseménytelen, egyszerű külvárosi életemben nem találkoztam még hozzá hasonlóval.

Mindig turkálóban halászta ki a legjobb cuccokat: selyemruhákat, amelyeket túlméretezett gyapjúkabáttal hordott, de rajta még a férfizakó is jól állt, amiből kimoshatatlanul áradt a szivarszag.

Másodévesként alig találkoztunk. A városba költözött, a lakáson olyan alakokkal osztozott, akik csak narancssárgát voltak hajlandóak hordani, és megszállottan istenítettek egy Bhagvan nevű indiai gurut (aki aztán Osho néven lett közismert). Egyszer felhívtam, hogy szívesen meglátogatnám, és el is mentem. Feketére áztatott teával kínált, aztán leült velem szemben, és amíg beszélgettünk, ugyanazt a rajzot skiccelte fel a vázlatfüzetébe, minden egyes lapra.

Amikor eltanácsolták az egyetemről, csalódott voltam ugyan, de cseppet sem lepett meg a dolog.

Most hasonló cipőben jártam, mint ő, és egészen Dél-Londonig utaztam hozzá.

Az anyja lakásában lakott a legendás Maida Vale vörös téglás házsorának egyikében. Olyan fehér és tiszta volt minden, mint egy műteremben.

– Ne nyúlj a falakhoz. Ne érj hozzá a falakhoz! – mantrázta fáradhatatlanul Leila. Elmondása szerint sikerült olyan festéket kiválasztaniuk, amelyen a legapróbb érintés is azonnal meglátszódott.

Lassú léptekkel jártam körbe a lakásban, a mellkasom előtt összefontam a két karom. Végül is ingyen fogok itt lakni, és nem szerettem volna semmivel sem magamra haragítani Leila anyukáját, ha majd ritka londoni látogatásai egyikén megjelenik, maga mögött hagyva dél-franciaországi házát.

Szertartásosan minden délután elsétáltam egy Evening Standardért, és míg én az állásajánlatokat böngésztem, Leila egy székben üldögélve szívta a francia cigarettáját. Túl voltam már néhány fejvadászcéges interjún, és a Covent Garden egyik éttermébe is behívtak elbeszélgetésre, de a jelek szerint nehezebb volt munkát találni, mint először gondoltam. Vagy nem volt elég tapasztalatom, vagy attól tartottak – látva a félbehagyott egyetemi tanulmányaimat –, hogy a munkát is hamar meg fogom unni, és gyorsan továbbállok.

Anyám talán még pénzt is küldött volna, de mivel végtelenül dühös volt rám, amiért otthagytam az egyetemet, ráadásul képtelen voltam elmagyarázni, hogy miért, inkább nem is kértem. Egyedül volt, apám már rég nem volt jelen az életünkben, úgyhogy az aggódás és a sajnálkozás volt a két kedvenc elfoglaltsága. Vele egy beszélgetés órákig is eltartott, megosztotta minden örömét és bánatát, ráadásul elvárta, hogy együtt keseregjek vele, ha épp olyan kedve volt, és örömmel izgulta magát agyon minden olyan dolgon, amelyet én szívem szerint már rég elfelejtettem volna. Valahogy éreztem, hogy ha elmesélném neki a történteket, az olyan lenne, mintha újra megerőszakolnának.

– Ha nem sikerül találnom valami melót a napokban, nem tudom, mi lesz velem – ültem le Leila mellé egy bögre teával, aztán egymás után bontottam fel az elutasító leveleket, míg előtte egyre nagyobb kupac képződött a cigicsikkekből.

– Miért nem veszed át az én melómat? – kérdezte. Az utca végén volt egy kis bisztró, ott dolgozott pincérnőként.

– És te mihez kezdenél akkor?

Leila az arca elé simított egy hajtincset, és elgondolkozva rágcsálni kezdte. Aztán dacosan megrántotta a vállát.

– Nem is tudom – mondta a hajfüggöny mögül. – Talán úgy kéne élnem, ahogy Holly Golightly az Álom luxuskivitelben című filmben.

Nem ismertem senki mást, aki képes lett volna ilyen természetességgel rávágni a kérdésemre egy ekkora marhaságot.

– Ó, valóban? – Nevettem. – És azt mégis hogy?

– Hát majd eszem, amikor a férfiak meghívnak az étteremben, és iszom, amikor a férfiak kifizetik a pezsgőmet. – Újabb cigire gyújtott, és elmosolyodott. Lenyűgözően szép nő volt hollófekete hajával, kihúzott szemeivel és érzékien telt szájával. Nem is lett volna nehéz elképzelnem őt abban az életben, amelyet az imént felvázolt.

– De szerinted a bisztróban nem fognak kiakadni?

Leila újra vállat vont.

– És kit érdekel, ha kiakadnak?

Úgyhogy ebben maradtunk. Este én mentem, hogy felvegyem a műszakját, és bár Robbie, az üzletvezető nem volt elragadtatva, szó nélkül hagyta, hogy beálljak a többiek mellé. Az első estém másról sem szólt, mint hogy próbáltam lépést tartani a munkatársakkal. A műszak órái összefolytak, és hamar feladtam, hogy számon tartsam, hány cassoulet-t{1} és kecskesajtos salátát vittem ki a konyháról. A többi felszolgáló gond nélkül egyensúlyozott több tányért is a karján, nekem az is gondot okozott, hogy kettőnél több tételt megjegyezzek. Éjfélre nem éreztem a lábfejemet, és mindkét térdem remegett, ha megálltam.

– Te még fiatal vagy, és erős – legyintett a séf, amikor éppen összeesni készültem mellette. – Szerinted én hogy érzem magam ilyenkor?

Töltött nekem egy pohár vörösbort, de észrevettem, hogy az ő pohara üres maradt.

– Egyébként Guyon a nevem – tette hozzá. – Nem is értem, Robbie miért nem mutatott be téged a műszak elején.

– Alice vagyok – mondtam neki. – Leila barátnője, és mondjuk úgy, hogy átadta nekem a melót.

– Á, akkor minden világos. Robbie neheztel a tündéri Leilára. Az a teóriája, hogy Leila idevonzza a férfi vendégeket, és lehet is benne valami. Nem mintha te nem lennél tündéri – tette hozzá sietve.

Felnevettem, hogy mutassam, nem sértődtem meg. Semmi újat nem mondott azzal, hogy Leila jobb nő, mint én, régóta tisztában voltam vele. Rajtam semmi nem volt, amitől érdemes lett volna felfigyelni rám. Nem voltam csúnya, de tényleg semmi különös.

– Szerinted Robbie hagyja majd, hogy itt dolgozzak?

– Miért ne hagyná? Különben is, neki sokkal könnyebb veled folytatni, mint új embert keresni Leila helyére. Csak próbálj meg nem elejteni semmit – tette hozzá. – Ja, és holnap gyere kicsit korábban. Négy harminckor van a személyzeti vacsi. Szeretem, ha megkóstoljátok a napi kínálatot, hogy érzékletesen tudjatok róla mesélni a vendégeknek.

– Leila ezt nem említette.

– Nos, igen, Leila biztos levegőn él, mert alig eszik – mondta szárazon Guyon.

A bisztró meglehetősen egyszerű hely volt, kovácsoltvas asztalokkal és székekkel, amelyeket napsütéses időben ki lehetett húzni a járdára. A falak halványak voltak, és valami helyi művész színes festményei díszítették őket. Egyike volt azoknak a tipikus kis bisztróknak, ahová az emberek leugranak este, ha éppen nincsen kedvük főzni, de Guyon szeretett úgy csinálni, mintha egy csúcskategóriás étterem séfje lenne.

A tálalásra különösen sokat adott, gyakran a tányérokkal a kezünkben kellett megvárnunk, amíg letörölte a szélükről a véletlenül odacseppent mártást, de volt, hogy menet közben állított meg, hogy a desszertre még tökéletes sugárban rácsorgathassa a frissen készült málnás coulis-t{2}. Ebből aztán lettek harcok, mert Robbie szerette volna pörgetni a vendégeket, és egy asztalt többször is eladni egy este. Jönnek, esznek, elmennek – ez volt a mottója, és rendszeresen hangoztatta is. Guyon viszont élvezettel rázta a fejét, és tálalta ki újra ugyanazt az ételt akkor is, ha tökéletesen rendben volt elsőre, csak hogy Robbie-t bosszantsa egy kicsit.

– Az az átkozott alkesz – fakadt ki Robbie, valahányszor Guyon hallótávolságon kívülre került. – Hálát adhatna, hogy van még munkája a történtek után.

Az világos volt, hogy Guyon valaha nem vetette meg az italt, látszott rajta. Az arca véreres volt, az orra pedig kicsit mindig piros. Robbie egy este suttogva beavatott a részletekbe, hogyan itta magát öntudatlanra Guyon minden este a flancos Mayfair étteremben, amelynek a főszakácsa volt. A hűtő tele volt romlott alapanyagokkal, a konyha koszos volt, az edények penészesek a beszáradt maradékoktól. Az áldatlan állapot addig tartott, amíg jó néhány vendég ételmérgezést nem kapott, és a botrány után az étterem nívóját semmi sem hozhatta helyre. Ezek után érthető módon senki nem állt Guyonnal sem szóba, pedig kiváló szakács volt. Egy ideig csak egy idősek otthonában voltak hajlandók alkalmazni. Innen sikerült aztán felhoznia magát – egy sikeres terápiát követően – a bisztróba, ahol steaket és sült krumplit készített a vendégeknek.

– Öntelt barom – motyogta az orra alá Robbie, miközben az esti kínálatot írta fel krétával a táblára. – Poulet aux olives verts meg a kisfaszom. Olyan nehéz lenne olívás csirkének nevezni?

Ez nekem is rendszeresen eszembe jutott, meg is kérdeztem az egyik este Guyont a miértjéről, amikor még nyugi volt a bisztróban, és Robbie sem ólálkodott a közelünkben.

– A helyzet a következő, Alice – kezdte magyarázni Guyon. – Az emberek nemcsak enni járnak az éttermekbe, hanem azért is, mert élményekre vágynak. Még egy ilyen fantáziátlan helyre is, mint a miénk, azért érkeznek, mert néhány órára különlegesen szeretnék érezni magukat, mielőtt visszatérnek az eseménytelen életükbe. – Éppen a serpenyőket törölte cseppmentesre, és akasztotta a helyükre, méret szerint. Azon tűnődtem, vajon mennyire lehet nehéz neki néhány lépéssel a kartonszám tárolt borok mellett dolgozni, és nem inni belőlük, de nem mertem megkérdezni tőle.

Aztán egy mozgalmas vasárnap ebédidőben Robbie valamiért dührohamot kapott, és egyszerűen kisétált a bisztróból, a következő héten pedig a tulajdonosok felajánlották nekem az állását.

– Nincs tapasztalata – közölték velem. – De Guyon azt mondta, maga okos, és jól kezeli a vendégeket, úgyhogy véleményünk szerint érdemes lenne megpróbálnunk.

Amikor odamentem Guyonhoz, hogy köszönetet mondjak neki, nevetni kezdett.

– Tartsd észben, hogy a harmadát fogod megkeresni, mint amit Robbie keresett. És egy szavad sem lehet, mert nincs semmi tapasztalatod. Arra készülj, hogy a beledet is ki kell dolgoznod nekik.

De én nem bántam a sok munkát a bisztróban. Bizonyos szempontból megkönnyebbülés volt, hogy volt hová eljönnöm otthonról, mert Leila terve, hogy Holly Golightlyként éli a továbbiakban az életét, nem különösebben működött. Na nem mintha nem legyeskedtek volna körülötte a férfiak számolatlanul, de főleg zenészek, művészek, akiknek nem volt egy lyukas garasuk sem.

Mikor mentem haza a műszak után éjjel, sosem tudhattam, éppen melyikük vendégeskedik az ágyában, de köszönhetően a lakás papírvékony falainak, biztos lehettem benne, hogy mindketten jól érzik magukat. Egyik este Leila olyan hangon visítozott, hogy megijedtem, és berontottam a szobájába. Az egyik férfi – szintén művész – meztelenül ült a ruhásszekrénye tetején. Teljesen kiborultam.

– Ne haragudj, szívem – mondta másnap reggel Leila, miután kitette a srácot a lakásból. – Mindketten eléggé részegek voltunk.

– Mintha minden éjjel más pasi lenne itt veled. Nem unod még?

– Nem. – Rám mosolygott. – Egy istennő vagyok az ágyban, Alice. Komolyan, nagyon-nagyon jól nyomom. Pazarlás lenne ebből nem kihozni a legtöbbet, nem?

Többnyire nem zavart, hogy Leila ilyen leplezetlenül élvezi a szexet. Úgy éreztem, segít észben tartani, hogy ami velem történt, az minden volt, csak nem szenvedély: erőszak és gyűlölet. A Leilához érkező férfiak pedig egyáltalán nem voltak ijesztőek, ráadásul annyira el voltak telve Leilával, hogy engem szinte észre sem vettek. Reggelente békésen iszogatták a teájukat a konyhaasztalnál, kedvesen köszöntek nekem, de látszott rajtuk, hogy teljesen hidegen hagyom őket.

Gyakran szorította a mellkasomat a magány, ilyenkor Charlie-ra gondoltam. Még mindig hiányzott. Már régóta nem írt, és amennyire tudtam, még mindig Sarah White volt a partnere, a lány, aki elrabolta tőlem a szívét.

Az a vicces, hogy annak idején tényleg el tudtam hinni, hogy Charlie lesz az, aki mellettem marad örökre. Nem volt különösebben jóképű, vöröses árnyalatban játszott a haja. Amikor az első reggel ébredtem arra, hogy mellettem fekszik az ágyban egy részeg egyetemi buli után, alig vártam, hogy megszabadulhassak tőle. A teste vékony volt és puha. Távol állt tőle minden sport vagy edzés.

Volt azonban két dolog, ami ellenállhatatlanná tette őt számomra: az esze és a humora. Mindig meg tudott nevettetni, és pillanatok alatt be is költözött az életembe az aprócska koleszszobában szanaszét hagyott cipőivel, ruháival és CD-ivel együtt. Fokozatosan egészen olyan lettem, mint ő. Azokat az északi zenekarokat hallgattam, mint ő, legtöbbször a The Smithst vagy a Big Countryt. Rászoktam a külföldi, feliratos filmekre. Kiköltöztem a koliból, és összebútoroztam vele.

Talán ha lettek volna közeli barátaim, figyelmeztettek volna, hogy hagyjam abba a majmolást, és legyek újra önmagam. De az egyetemre bekerülni egy teljesen új életszakasz, amikor semmi sem kialakult, és minden formálódik még – különösen igaz ez a barátságokra. Charlie másodéves volt. Az ő baráti köre lett az enyém is, és Leilát leszámítva nem volt rajtuk kívül senkim. Így hát elképzelhetetlen volt, hogy valaha különváljanak az útjaink Charlie-val.

Míg meg nem jelent a színen Sarah White. Először a kampusz imaszobájában botlottunk bele. Szerettünk odajárni, mert mindig kaptunk valami kaját. Persze csak azért etettek, hogy közben a fejünket is tömhessék gondolatokkal Istenről, de Charlie szeretett érveket ütköztetni, és rendszeresen vitába szállt velük, így én csendben élvezhettem mellette az ingyen ebédet.

Azt észrevettem ugyan, hogy Sarah kiemelt figyelemben részesítette Charlie-t, de nem különösebben zavart. Soha eszembe sem jutott, hogy bármiféle veszélyt jelentene a kapcsolatunkra. Most már tudom, hogy az a túláradó figyelem hízelgő lehetett Charlie-nak. Attól még, hogy nem volt túl jóképű, sokra tartotta magát. És Sarah figyelme legyezgette a hiúságát.

Azon a hétvégén mozdult rá először, amikor elutaztam haza meglátogatni anyámat. Abban a pillanatban éreztem, hogy valami megváltozott Charlie-ban, ahogy visszatérve beléptem az ajtón. Visszahúzódó lett, és állandóan morcos. Aztán egyik éjszaka egyszerűen nem jött haza. Reggel tudatosult bennem, amikor egyedül ébredtem fel az ágyban, hogy biztosan együtt vannak.

A kétségbeesés és a megalázottság elegyétől szerintem egy időre elment a józan eszem. Annyi biztos, hogy azelőtt sosem viselkedtem még így. Leila szemében gyermeki izgalom csillogott, míg végighallgatta, mi minden őrültséget csináltam ebben az elborult állapotban. Hogyan viharzottam át Sarah lakásába – Charlie is ott volt –, és zokogtam nyüszítve az ajtó előtt.

– Most az meséld el, hogy az hogy is volt, amikor észrevetted őket együtt ebédelni egy kocsmában, és a csajhoz vágtad a söröskorsódat? – kérlelt ilyenkor Leila.

Aztán mindig elmondta, hogy ő biztos nem hagyta volna annyiban, minimum belenyomta volna Sarah fejét a raguba, vagy jól megszurkálta volna a villájával. Ettől mindig nevetnem kellett. Jólesett elképzelnem azt a sok őrültséget, amit Leila ilyenkor összehordott, hogy lefesse, mivel állhattam volna még bosszút rajtuk. De valahol mélyen szégyelltem magam. Zaklattam Charlie-t és Sarah White-ot. Bolondot csináltam magamból.

És akkor, amikor azt hittem, az élet ennél rosszabbat már nem tartogathat, egy hosszú, göndör hajú idegen úgy döntött, lopni lopakodik az éjben, de sikerült még nagyobbat akasztania, mert engem talált meg, ahogy alszom az ágyamban, és kihasználta az alkalmat. Hát ez durván összejött. Néhány hét alatt nemcsak szakítottak velem, de meg is erőszakoltak. Ha nem lett volna Leila, aki egyre csak írta az üzeneteit, és csábított magához Londonba, hogy lakjak nyugodtan az anyja házának vendégszobájában, nem is tudom, mi lett volna velem.

{1} Dél-franciaországi babos egytálétel kacsa-, liba- vagy malachússal, kolbásszal, hagymával, sárgarépával és burgonyával.

{2} Gyümölcsszósz, gyümölcspüré.