részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Laura Barnett: Gifts

Weidenfeld & Nicolson, London, 2021

Copyright © Laura Barnett, 2021

Design, illustration © Studio Helen

All rights reserved.

Hungarian translation © 2023 Morcsányi Júlia

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © A Studio Helen anyagát felhasználva Féder Márta

ISBN 978 963 355 905 5

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Barkóczi András

A szöveget gondozta Segesdi Móni és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Calebnek, a legnagyszerűbb ajándéknak

Engem az az ajándék foglalkoztat, amelyre vágyunk,az az ajándék, amely amikor megérkezik, parancsolóanszól a lelkünkhöz, és ellenállhatatlanul megindítbennünket.
Lewis Hyde: Az ajándék

Mit adhatok Neki, ó én szegény?
Christina Rossetti: Karácsonyi ének
(G. Makra Ildikó fordítása)

Peternek

Maddy ajándékot akart venni Peternek, de csupa banális dolog jutott eszébe. Nyakkendő, tárca, mandzsettagomb. Esetleg egy óra, no de abból már egy vagyonba kerül bármelyik tisztességesebb darab; máskülönben viszont akár a piacon is megveheti az ember. Ami tulajdonképpen nem rossz ötlet, később át is fésülheti a piacot.

Odakinn már pakoltak ki az állandó standosok, sorra parkoltak le a kisteherautók, a ponyvatetőket tartó fémrudak vége meg-megkondult a macskaköveken. Régen az agyára ment ez az egész, ez a lárma heti három délelőtt, a csattogás, az ordítozás, a kosz, amit maguk után hagytak: káposztalevelek, szétnyomódott almák szottyadt kupacai, halbűzös polisztirolládák hevertek szerte a téren. Most azonban Maddy furcsamód megnyugtatónak találta mindezt: mintha azt jelezte volna, hogy az élet többé-kevésbé visszatért a rendes kerékvágásba, és ment tovább.

Szerda reggel nyolc óra decemberben, egy kisvárosban, Anglia egyik legfélreesőbb csücskében. Mészkő szirtek és föveny, kavicsos partszakaszok és a Csatorna távolba vesző komor, szürke víztömege. Nyáron jártak ott, ő és Peter, egy darabon végigsétáltak a sziklán futó ösvényen, aztán álltak, és bámulták a nap, az ég és a tenger egymásba olvadó rétegeit.

– Peremvidék – mondta a férfi. – Az ilyen helyeken rátör az emberre a szorongás meg az üldözési mánia. Persze lehet, hogy csak én vagyok így vele.

Maddy mosolyogva vállat vont.

– Engem mindig megnyugtat ez a hely.

Peter ránézett. Maddy érezte, hogy őt nézi, noha háttal állt neki.

– Tudod, mit? – mondta Peter. – Most engem is.

Aztán sétáltak tovább.

Túracipő, esetleg? Egy jobb fajta, rugalmas talpú, bélelt: hiszen voltak még más séták, más pillanatok is. A friss, sóillatú levegő, a tágas, szabad égbolt. Maddy oldalán Peter, hosszú, ruganyos lépteivel. Lerázhatatlan szomorúságával, amitől olykor lelassult, vagy a mondata kellős közepén egyszer csak elveszítette a fonalat.

– Bocsáss meg, hol is tartottam? – mondta ilyenkor, a mellette ballagó Maddy pedig fölvette a beszélgetés elejtett fonalát, és visszaadta neki.

– Azt hiszem, arról meséltél, hogy…

De nem, ez sem az igazi. Hiszen még azt sem tudja, hányas lába van.

– Akkor mit fogsz csinálni, drága? – kérdezte Fran. – Sikerült döntened?

Maddy elvette Frantől a feléje nyújtott poharat. A tér túloldalán lévő, nemrég megnyitott kávézóból hozta, ahol két font ötven volt egy tejhabos eszpresszó. Ő maga is be akart nézni oda, csak később, néhány újabb, kemény táblás regénnyel: Harvey, a tulajdonos említette, sehogy sem boldogul a felesége ajándékával. Maddy élvezte, ha mások ízlésére kellett ráéreznie, megtalálnia a vásárlóhoz illő könyveket. Kár, hogy akkor bezzeg cserben hagyta ez a képessége, mikor az ő barátairól volt szó, az ő… Na mindegy. Bármi volt is a számára Peter.

– Ó, ez de finom – mondta, miközben nagyokat kortyolt a kávéból. – Miről sikerült-e döntenem?

Fran fodrásznál járt: rövidebb, szőkébb új frizurája elegáns, kezelhető hullámokba omlott hatalmas, szürke gyapjúsáljára. Fekete, steppelt kabátja drága darab volt. Brill fülbevalót hordott: Maddy úgy sejtette, Adamtől kaphatta. Adamnek volt érzéke az ajándékokhoz.

– A karácsonyról – mondta Fran. – A pulyka miatt kérdezem. A hentesnél legkésőbb ma le kell adni a rendelést. Tudod, milyen Adam…

Maddy bólintott: tudta. Adam mindig magát adta, fesztelenül. Ez szimpatikus volt Maddynek, kicsit talán még irigyelte is érte.

– Ne haragudjatok, hogy ilyen kiállhatatlan vagyok. Boldogan mennék, csak az a helyzet, hogy…

– Inkább pizsiben tévéznél odafönn? – Fran ezt már mosolyogva mondta: csodás mosolya volt, igazi, ezerwattos fénysugár. – Szerintem mind így vagyunk ezzel, Maddy, de komolyan. Én tényleg nem bánom… egyikünk sem bánja… csak azt hittem, a tavalyi év után…

A tavalyi év. No igen. Azok az üres hetek és hónapok, az áthúzott naptár, a bezárt bolt. Mikor Maddy kénytelen volt felhívni Frant, hogy elmondja: nem engedheti meg magának, hogy továbbra is alkalmazza, így is kérelmeznie kellett a banknál a végrehajtás halasztását. Fran csodálatosan állt a helyzethez – megkönnyítette Maddy dolgát. Pedig ő zavarában keményebben fogalmazott, mint ahogy eltervezte, szinte kegyetlen volt: felhozta, hogy Fran szerencsére nem szorul rá erre a pénzre. Utána persze szidta magát a tapintatlansága miatt, még ha igazat mondott is: Frannek valóban csak arra kellett a munka, hogy hetente párszor kimozdulhasson otthonról, cseveghessen, művészien elrendezgethesse a legszebb kemény táblás könyveket és mintás noteszokat, aztán kiposztolja a munkájáról készült képeket.

– Segítek a könyveknek szelfizni – viccelődött Fran. A közösségi médiával kapcsolatos dolgokat még mindig ő menedzselte – Maddy abszolút antitalentum volt az ilyesmiben –, és egy vasat sem fogadott el érte. Igazi barát volt: tényleg, a legcsodásabb nő. Maddy sokszor úgy érezte, nem is biztos, hogy Adam tudja, mekkora szerencséje van Frannel.

– Igazán kedves tőletek, hogy meghívtok, Fran. – Maddy a pohár peremén körözött az ujjával. – Csak…

Csak mi? Csak azon töpreng, vajon mit csinál majd karácsonykor Peter, most, hogy Chloe már biztosan az anyjánál tölti az ünnepet? Csak várni akar még egy kicsit, hátha végül Peter is felteszi neki ugyanezt a kérdést? Mindebből semmit nem mondhatott ki hangosan: Fran nem ostoba, azonnal kitalálná, miről van szó, Maddy pedig még nem akarta beismerni, mi a helyzet – itt és most legalábbis biztosan nem.

Fran legyintett. A kávéja még mindig a kartonpapír pohártartóban várakozott.

– Nem nyaggatlak, drága. A szokásos ebéd lesz. Talán benéz Jesse Alice-e is. De egyébként is, ott van még a parti. Arra eljössz, ugye?

Maddy bólintott.

– Hát persze!

Vajon Peter megy? Futólag ismeri Adamet, dolgozott is valamit az ingatlanos cégének: egyáltalán nem kizárt, hogy Adam meghívta. Maddyt furdalta a kíváncsiság, de nem merte megkérdezni.

– Ígérem, nemsokára szólok, mi lesz huszonötödikével, Fran. És nagyon köszönöm!

– Ugyan, ne viccelj. Akkor beszélünk még.

Fran távozásával hangosabbnak tűnt a csönd. Szerda délelőttönként sosem volt nagy nyüzsgés a téren – még most, pár héttel karácsony előtt sem –, de ebédidőben általában kicsit felpezsdült az élet, és a piac forgalma egyenletesen csordogált. Nem mintha az „általában” még jelentene bármit is manapság. Sem Maddy, sem bárki más számára.

Apropó, könyvek. Könyvekre mindenkinek szüksége van. Még most is. Most különösen.

Akkor adjon Peternek könyvet? Az túlságosan kézenfekvő; különben sem tudja, mit olvasott már, és mit nem olvasott még. Tiszta lutri. De hát ajándékot adni mindig lutri – legalábbis, ha igazi ajándékról van szó, meglepetésről. Amivel üzenni lehet… de mit? Valamit. Valami őszintét. Valami igazat.

A férfi ebédidőben hívta, amikor Maddy éppen végzett a szendvicsével. Az íróasztalánálevett, illetve nem is íróasztal volt az, hanem pult – impozáns, tömör tölgyfa pult, amelyet a kétvitrines szekrénnyel, a kiirthatatlan egerekkel és az igazán muzeális vízvezetékrendszerrel együtt az előző tulajtól, Mr. Jamestől örökölt (Maddy képtelen volt Leonardként gondolni rá), akinek fél évszázadon át működött itt nőiruha-üzlete. Esküvői kalapokat árult, kesztyűket, virágmintás kétrészeseket lábszárközépig érő szoknyával. Maddy gyerekként gyakran tért be ide, és hátul, a most könyvraktárként használt öltözőrésznél ült egy szaténhuzatú zsámolyon, onnan nézte az anyját, aki fehérneműre vetkőzve babrált a cipzárakkal, gombokkal, ruhaujjakkal. Melltartópánt, kombiné, a pucér test nyers, márványos fénye. Na, mit gondolsz, kincsem, ez hogy áll? Nagyon szép, anyu. Indulhatunk? Unatkozom.

– Jó napod van? – kérdezte Peter.

– Nem rossz, köszönöm! Neked?

– Nem panaszkodhatom. Na jó, azért egy kicsit igen. Egész nap a részleg költségvetésével birkóztam. Átjössz vacsorára? Chloénak programja van.

Maddynek liftezett a gyomra, de nyugodt hangon felelt.

– Hány órára?

– Mondjuk, nyolcra? Hogy kicsit rendbe szedhessem a lakást.

– Jaj, Peter, miattam nem kell rendet raknod.

– Tudom, hogy nem kell, de azért rendet rakok.

A nő, aki eddig a gyerekkönyvek közt nézelődött – alacsony, filigrán, rövid sötét hajú; elöl nyitott kabátja alól az egészségügyi dolgozók kék tunikája látszott ki –, most két képeskönyvvel a kezében a pulthoz közeledett. A telhetetlen hernyócska. Jó éjt; Hold!

– Le kell tennem, Peter – mondta Maddy. – Este találkozunk!

– Bizony! – mondta a férfi, és letette.

Bor. Maddy beolvasta a könyvek vonalkódját. Vinnie kéne egy üveg bort ma este. Borelőfizetés ajándékba? Vajon túlzás?

– A fiaimnak – mondta a sötét hajú nő. Lágy, dallamos kiejtéssel beszélt. Félénken mosolyogva szorongatta a kezében a könyvek árát, előre kiszámolva, apróban. – Idősebbek, de még csak tanulnak angolul. Úgyhogy a könnyű könyvekkel kezdjük.

– Jó ötlet – mondta Maddy. – Ezeket imádni fogják. – Maddy szétválogatta a fémpénzeket – egy penny sem hibádzott –, és a könyveket papírzacskóba csúsztatta. Eközben lelki szemei előtt borválogatások lebegtek, és Peter arca, amikor megérkezik hozzá a doboz. A tétova, félénk mosolya, amitől a szeme sarkánál szarkalábakba ráncolódik a bőr. Utána esetleg felhívná őt: élénk, csengő hang, szomorúságnak nyoma sincs benne. Nahát, Maddy, igazán köszönöm! Egyszerűen tökéletes! És az is lenne, hát nem? Talán igen.

Annak idején egy iskolába jártak, Peter meg ő – jobban mondva szomszédos iskolákba. A fiúkat és a lányokat még akkor, az 1970-es évek vége felé is különválasztották – a korszakot magát Maddy nem érezte annyira távolinak, az akkor uralkodó szokások azonban olyan idejétmúltnak, olyan idegennek tűntek (nem volt mobiltelefon, sem internet; a lányok szoknyahosszát vonalzóval ellenőrizték, ha túlságosan a térdük fölé kúszott a szegélye), hogy az egész akár az 1870-es években is történhetett volna.

Az iskola ma már koedukált volt: a két gimnáziumot összevonták, és az új intézmény hosszan elnyúlt Lenbourne nyugati peremén. Az egyik régi épületet – a fiúkét – ledózerolták, a helyén pedig egy jellegtelen üveg-acél kocka épült, a tudományos és technológiai központ otthona. De a lányok iskolaépülete még állt: Maddy gyakran elhajtott mellette, amikor a városon kívüli szupermarketbe ment, vagy onnan tartott hazafelé, s ilyenkor úgy érezte… Hogy is? Mintha összepréselődne az idő, s ő egyszerre volna ötvenhat éves nő, aki rozoga Fiestájával a Sainsbury’sbe tart, és blézeres-térdzoknis tizenhárom éves lány, aki a kapuban állva integet Peternek.

Reggelenként együtt mentek iskolába, délutánonként pedig haza: Peter a szomszéd utcában lakott, az ő édesanyja és Maddyé egy gyülekezeti kávédélelőttön ismerkedtek össze. A templom volt a másik intézmény, amit együtt szenvedtek el: hosszú órákig ültek a kemény padokban vagy a könnyfakasztóan unalmas ifjúsági klubban, ahol a fiatal segédlelkész a Jézus Krisztus Szupersztárt játszotta le nekik lemezről.

Peter már akkoriban is éppolyan magas és szikár volt, mint manapság, és ugyanolyan szégyenlős is; fésületlen haja a szemébe hullott, és gyakran megesett, hogy leszámítva az elhaladó autók zaját és iskolai cipőjük talpának halk csosszanását a járdán, teljes csendben tették meg naponta kétszer a fárasztó utat keresztül a városon. Hosszú séta volt, fél óra mindkét irányba, végig a sportpályák mentén, mellékutakon és a macskaköves piactéren át.

Néhanapján, ha nagyon esett vagy havazott, Peter édesanyja, Irene autóval vitte őket az iskolába: Maddyé nem tudta volna, mert hat órakor indult dolgozni, az édesapja pedig már nem élt. Peteré még élt, de akár halott is lehetett volna: templomba sose járt, és nem látszott nyoma az autóban sem – egy kívül-belül makulátlan fehér Ford Cortinában, amit Irene tartott tisztán. Ő nem dolgozott, és egymás után szívta a vékony, pasztellszínű cigarettákat, amelyekből évente kétszer kartonszám vásárolt be Calais-ban.

– Maddy drága – mondta, mikor megállt Maddyék háza előtt, és duruzsoló motorral várta, hogy Maddy bezárja az ajtót a saját lakáskulcsával, amit egy láncon hordott a nyakában, az iskolai pulóvere alatt. – Pattanj be!

Maddy pedig bepattant, és elhelyezkedett a fehér bőrülésen, Petertől jó karnyújtásnyira.

– Szia! – mondták mindketten, aztán ki-ki a saját ablakán keresztül bámult kifelé a csinos sorházakra, kifényesített kopogtatókra, bukszusokra. Néha, látva, milyen némán ülnek, Irene felnevetett, elkapta Maddy tekintetét a visszapillantó tükörben, és azt mondta:

– Szép kis pár vagytok ti ketten. Lenyeltétek a nyelveteket?

Nem, Maddy akkoriban nem tartotta valami sokra Petert. Az igazat megvallva, nem is igen töprengett rajta, egészen tizenöt éves korukig, mikor Sally Jarvis, a legnagyobb mellű és legszőkébb, legcsigásabbra dauerolt hajú lány (az édesanyjáé volt a HAJrá csajok, az új fodrászüzlet az East Streeten) egyszer ebédszünetben odalépett Maddyhez, és megkérdezte, járnak-e Peter Newtonnal.

Maddynek kellett egy-két másodperc, hogy rájöjjön, kire gondol Sally.

– Peterrel? Nem.

– Akkor miért vagy vele annyit?

Maddy letette a villáját.

– Az anyukáink barátok.

Sally hideg pillantással méregette Maddyt. Akkoriban az osztály királynője volt – sőt, tulajdonképp az egész iskoláé –, bár ezt ma már senki sem gondolta volna róla: a postahivatalt vezette, és nem úgy tűnt, hogy boldoggá tenné a munkája; csak ült az üvegfal mögött, és morcos tekintettel piszkálta a telefonját. Miután Maddy visszaköltözött Lenbourne-be, az első pár hónapban néhányszor még rámosolygott, fontolgatta, hogy szóba elegyedik vele; de Sally mindig ugyanolyan kifejezéstelenül bámult rá, és semmi jelét nem adta, hogy felismerné.

Aznap az iskolai ebédlőben a tinédzser Sally azt mondta:

– Ismerek valakit, akinek tetszik Peter. Tudd már meg, hogy van-e barátnője, jó?

Maddy ezután valahogy másnak látta Petert: valódibbnak, s a vonásai is határozottabbnak tűntek. Elmesélte neki, mit mondott Sally, mire Peter elnevette magát.

– Mondd meg neki, hogy csak az olyan lányokat szeretem, akiknek legalább egy cseppnyi eszük van.

– Ilyet nem mondhatok neki.

Peter ránézett. Ekkorra a London Roadon jártak, majdnem hazaértek; tél volt, már estévé sűrűsödött a délután, a fiú szorosra húzta a sálat az álla alatt. A haja rövidebbre volt vágva: arca, amely így láthatóbbá vált, idősebbnek látszott, körvonalait élesebbé tették az árnyékok a fogyatkozó fényben.

– Akkor mondd neki azt, hogy tetszik nekem valaki.

– Miért, tetszik?

Peter elmosolyodott.

– Talán. Igen. De nem tudom, hogy én tetszem-e neki.

Maddy nem szólt semmit, nem tudta, mit mondhatna. A szája kiszáradt, hevesen vert a szíve. Peter az utcájuk sarkán – előbb odaértek, mint Maddyékéhez – szó nélkül befordult, és faképnél hagyta őt, Maddy pedig egy pillanatig dermedten állt, és bámulta a fiú távolodó hátát. Úgy érezte, felkínáltak neki egy lehetőséget, ő pedig elszalasztotta. Valamit mondania, tennie kellett volna, és ő felsült. Csak állt a sarkon, átérezve kudarca teljes súlyát, míg végül mit volt mit tennie, fogta a táskáját, és hazament.

Peter csirkét készített, chorizóval, sűrű paradicsomszószban: elmondása szerint többnyire ő főzött Laurára és Chloéra is. A konyhában ettek, egy kényelmetlenül keskeny, fautánzatú bútorokkal berendezett helyiségben, egy csupasz villanykörte alatt. Az asztal ikeás volt, összecsukható; benyomorítva a mosogatógép és a parkoló mögötti gyomos, összegraffitizett sikátorra néző ablak közé. Peter bérelte a házat; annak idején nem talált jobbat ennél.

– Csak szükségmegoldás – mondta, mikor Maddy először járt nála. S noha ennek hat hónapja volt már, ő és Chloe még mindig itt laktak.

Ittak a borból, amit Maddy hozott – egy merlot-t a Market Square-i Co-opból: most már tudta, hogy ez Peter kedvence. Mikor végeztek az evéssel, átültek a nappaliba; Peter állította, hogy „ott több a hely”, ami önmagában igaz is volt, de őszintén szólva a szoba ettől még nem volt sokkal kevésbé lehangoló. Kiült bőrkanapé (mint minden bútor, ez is a házhoz járt); elektromos kandalló műparázzsal. Volt azonban egy karácsonyfa is, valódi fenyő, ami meghitt ragyogást árasztott az egyik sarokban. Valaki – talán Chloe – vette a fáradságot, hogy kidíszítse a szobát, fenyőgallyakat állított egy nagy üvegvázába, tobozokat és műanyag magyalbogyókat rendezett el ízlésesen. Anyja lánya: a londoni ház gyönyörű volt, aprólékos gonddal berendezve, egy lakberendezési magazin lapjaira való. – Van benne valami mesterkélt – mondta Owen legutóbb, vagyis az egyetlen alkalommal, amikor meglátogatták őket. – Mintha túlságosan igyekeznének. – Maddy ezt akkor elengedte a füle mellett – a házasságuk azon szakaszában jártak, amikor túl egyszerű lett a dolgok egy részét, túl sokat is, elengednie a füle mellett –, most azonban úgy tűnt, Owennek igaza volt, ahogyan még annyi mindenben. Például abban, hogy végső soron nem illenek össze: tény és való, Maddynek és Owennek egyaránt túl sok éven át túl nagy erőfeszítésébe került illeszkedni a másikhoz.

Peter feltett egy lemezt, Maddy nem ismerte az együttest – valami etno jellegű volt, megnyugtató. (Vegyen neki zenét ajándékba? De nem – ez is olyan, hogy nem tudhatja, mi van már meg neki, vagy mi nincs.) De a zene legalább nem volt karácsonyi; Maddynél a boltban egész délután ünnepi dallamok szóltak. Beindult a forgalom, sok dolga volt, elrepült az idő. Maddynek igazából a gyengéje volt az ünnep: a fények, a csillogás és a régi, újrahasznosított dalok. A pulyka, a tepsis krumpli, a karácsonyi pukkantóban megbújó viccek, az egyszerre képtelen és pompás keverék hagyományok; igen, még akkor is, ha ismét egyedül töltené a napot a bolt feletti lakásában, egy egyszemélyes, konyhakész pulykamellel meg egy üveg ginnel. Tavaly már kora délután behúzta a függönyöket, aranyra festette a lábkörmét, megnézte a Csoda a 34. utcábant és Az élet csodaszépet, megünnepelte, hogy már nem kell Owen miatt úgy tennie, mintha elviselhetetlenül érzelgősnek találná a régi karácsonyi filmeket. Nem volt olyan rémes, komolyan; mégis, Maddy nem volt biztos benne, képes lenne-e újra végigcsinálni.

– Hívott ma Laura – mondta ekkor Peter. – Közölte velem, hogy Chloét nem ő bujtotta fel a karácsonnyal kapcsolatban, a saját ötlete volt.

– Hát… – Maddy megmarkolta a borospohara szárát. Egymás mellett ültek a kényelmetlen kanapén; ilyenkor választhatott: vagy egészen az ülés szélén egyensúlyozik, térdét tartózkodóan elfordítva a férfitól, vagy hátradőlve elhever a törött rugók között. Maddy az előbbi mellett döntött. – Azért ezt jó tudni.

De Peter mintha nem is figyelt volna; megint magába merült, visszahúzódott a saját világába.

– Nem hiszem, hogy Chloe, sőt, hogy bármelyikük nagyon jól fog szórakozni. Chloe még mindig borzasztóan mérges. De azt hiszem, megértem, miért hangzik jobban még az is, hogy az anyjával karácsonyozzon, mint hogy itt maradjon velem ebben a koszfészekben.

– Annyira nem vészes – mondta Maddy. Ez persze hazugság volt. Ő e tekintetben szerencsés volt, ha úgy vesszük: Owen hagyta el őt, arról soha szó sem volt, hogy Maddynek el kelljen költöznie. Nyalogathatta a sebeit a beckenhami kis ház viszonylagos kényelmében, ami még csak hat hónapja volt az övék. Aztán eladta, és visszasomfordált Lenbourne-be, kibérelte az üres üzlethelyiséget és fölötte a lakást; odaadta Owennek, ami törvény szerint megillette, és hagyta, hogy visszatérjen saját szülővárosába, Sheffieldbe Sarával és az egy évre rá született kislányukkal.

– A tavalyi évnél csak jobb lehet – mondta Peter. – Összevesztünk Laurával. Már arra sem emlékszem, hogy min. Addigra már minden vitánk mintha egyetlen óriás vitává állt volna össze. A nap nagy részét mindhárman külön szobában töltöttük.

– A tavalyi évnél – mondta Maddy – egyszerűen bármi jobb lesz.

Peter bólintott. Bekapcsolta a kandallót: nézték, ahogy rikító narancsfénnyel villódzik a műparázs. Még szólt a zene: gitárakkordok, dobok, férfihangok kórusa egymásra rétegeződve, hol hangosabban, hol halkabban. Későre járt; Maddy vagy három pohár bort megivott, sőt talán négyet is. Fagyhalál lesz most hazáig sétálni, gondolta: már látta is lelki szemei előtt, ahogy bebugyolálva szedi a lábát, igyekszik minél kisebbre összehúzni magát a hidegben, körülötte csendesek, sötétek a városközpont alacsony, középkori házacskái, de az agyában ott pereg az a sok minden, amit itt és most kellett volna mondania. És te, Peter? Te mit csinálsz karácsonykor? Jössz Fran és Adam partijára? Arra gondoltam, volna-e kedved… Hogy esetleg…

L’esprit de l’escalier. Lépcsőházi gondolat, vagy Maddy esetében macskaköves utcai: a lényeg, hogy az embernek utólag jutnak eszébe a megfelelő szavak. Egy regényben olvasott erről. Maddy a tudása igen nagy részét az olvasmányaiból szerezte; az élményei nagy részét is. Szerény, nyugodt élete volt: elvégezte az egyetemet, aztán munkába állt, majd jött egy csonka házasság, egy elhagyott otthon; és végül visszatért a városba, ahol felnőtt, amelyet ezzel a férfival – akkor még fiúval – az oldalán mindennap bejárt iskolába jövet és menet.

Talán adhatná neki Lenbourne térképét karácsonyra: egy olyan régi nyomatot, bekeretezve, és egy pontozott vonal jelölné rajta, merre sétáltak régen. Ez olyan aranyos lenne – a filmekben csinálnak ilyesmit a nők. De nem. Ez nem vallana Maddyre, ő sose volt ilyen típusú nő. – Hideg – ezt mondta rá Owen, már a végén. – Hideg vagy és zárkózott, magadnak való. Mintha nem jutna el hozzád, amit mondok. Egyszerűen nem tudom, hogyan ébreszthetnék benned érzelmeket.

Maddy megitta a maradék borát. Egy idő után azt mondta:

– Nagyon köszönöm a vacsorát, Peter. Pompás volt. Most viszont tényleg indulnom kéne.

Peter megfordult. Maddyre nézett. Nagyon kék volt a szeme. A pillanat hosszúra nyúlt közöttük, megfeszült, szinte tapinthatóvá vált. Aztán Peter megköszörülte a torkát, és ezzel véget vetett neki, elfordította a tekintetét.

– Jól van. Azt hiszem, tényleg későre jár.

Peter e-mailje tavasszal érkezett: a könyvesbolt címére küldte, hisz jó ideje nem tartották már a kapcsolatot (Peter talán elvesztette a telefonszámát), és Maddy törölte magát a Facebookról, miután Owen elhagyta – túl sok volt a fénykép meg az emlék, túl sok az algoritmus generálta fájdalom. Peter azt mondta, ő is visszatér Lenbourne-be: a londoni házat árulják, ő és Laura válnak, az édesanyja pedig nincs jól, az is lehet, hogy be kell költöznie egy idősek otthonába. Nem volt más ötletem, hogy hova mehetnék, írta Peter, és aztán: Szólj, ha lenne kedved egy kávéhoz – jólesne látni egy ismerős arcot.

Sokat gondolt Maddy Peterre ennyi év alatt? Nem, annyira nem sokat: legalábbis a kamaszéveihez képest nem, amikor Maddy korábbi közönye szinte egyik napról a másikra valami rajongásszerűséggé változott. Tankönyvei borítójának belsejére firkálta Peter nevét; Peter családnevét a sajátjaként használva gyakorolta az aláírását. Meg volt az a játék, amit mindenki játszott a szünetekben, mikor az ember összeadta a születési dátuma számait, és egybevetette annak a fiúnak a számaival, aki tetszett neki, hogy lássa, kedvező-e az eredmény. Az ő számaik, Peteré és Maddyé, nem stimmeltek – Peteré és Sallyé azonban alighanem igen.

Néhány héttel az iskola utáni beszélgetésüket követően, amire Maddy még mindig személyes kudarcaként gondolt vissza, Peter nem várta az iskola kapujánál. Maddy ott állt, és ostobának, különcnek érezte magát egymagában, miközben körülötte újabb és újabb csoportokba rendeződtek a lányok. Egy idő után aztán meglátta őket, az út túloldalán, a sportpályák mellett: kettesben mentek, Sally és Peter, a fiú karja lazán a lány vállán. Maddy egyedül indult haza; később pedig a szobájában addig zokogott, míg hazatérő anyja rá nem talált; akkor átölelte, kisimította az arcából nedves haját.

– Édes szívem, fáj, ugye? Tudom, hogy fáj.

Ez lett hát a vége: Sally-és-Peter, Peter-és-Sally, együtt, egy pár, egy örökkévalóságig, akkor legalábbis úgy tűnt. A kapcsolatuk végül is két évig tartott, megérte a záróvizsgát és a középiskola utolsó két évét is. Ó, hogy gyűlölte Sallyt akkoriban; hogy átkozta magát Maddy, amiért – legalábbis akkor így érezte – elszalasztotta Petert.

De idővel feledésbe merült ez is, mint szinte minden egyéb: amint egyetemre, azután pedig Londonba került, Maddy majdhogynem elfelejtette Petert, sőt mindegyiküket – a lányokat a suliból, a régi lenbourne-i ismerősöket. Voltak persze Facebook csoportok, osztálytalálkozók meg karácsony környékén kocsmázós beszélgetések, de Maddy ritkán vette a fáradságot, hogy ezekre elmenjen. A vacsorameghívás évekkel később érkezett, pusztán azért, mert egyik délután Peter betévedt a bromley-i könyvesboltba.

Maddy éppen a pultnál állt, és egy rendelést adott le.

– Tudna esetleg segíteni nekem? – hallotta egy férfi hangját. – Ajándékot keresek a feleségemnek. Születésnapja lesz, és odavan a… Maddy Connell, csak nem?

Maddy felpillantott a számítógépről, és látta, hogy Peter Newton az. Már felnőtt férfi, házasember, sőt apa, nem messze laktak, Crystal Palace-ben: Maddyvel túlestek a kötelező udvariassági körökön, képbe hozták egymást, mígnem lassan már kisebb sor alakult ki Peter mögött. Így ő elkérte Maddy számát, és ragaszkodott hozzá, hogy egyszer átjöjjön – átjöjjenek hozzájuk, Maddy és Owen – vacsorára. És utána valóban meg is szervezte a dolgot, amit Maddy nem is gondolt volna. De az este nem volt felhőtlen: kedd volt, újramelegített lasagnét kaptak csemegepultos salátával; a rézvörös hajú, porcelánbőrű Laura pedig udvarias, de távolságtartó volt, és többször is eltűnt a másik szobában, mert hívták a mobilján.

– Cégjogi képviselet – mondta Peter. – Tudjátok, hogy megy az.

Ők Owennel azonban nem tudták – Maddy a diploma óta könyvesboltokban dolgozott; Owen szoftverfejlesztő mérnök volt –, de azért udvariasan bólogattak, kortyolgatták a borukat. Ha Maddynek eszébe jutott is azóta ez az este, az csak azért volt, mert eltöprengett, milyen igaza volt Owennek: Laura és Peter túlságosan igyekeztek, vagy talán éppen hogy nem igyekeztek eléggé.

Így meglepte őt az események alakulása. A kávé, néhány héttel Peter e-mailje után, egy hétfő délután – ez volt Maddy egyetlen biztos szabadnapja, amióta búcsút kellett vennie Frantől – a Jackson’sben, amit egy sörfőzdéből alakítottak át, lenn a folyónál. Maddy ajánlotta a helyet: kedvelte, néha itt ebédelt hétfőnként, üldögélt, olvasott, bámulta a vizet, a nádat, a homokpadokat, az árapályt. Most is ott ült, szokásos asztalánál, mikor a nevét hallotta, felnézett – és megint ott volt Peter, idősebben, bánatosabban, megviseltebben, de mégis ott volt, és ő volt az. Maddy pislogott egyet, aztán csak bámulta, és az egész olyan volt, mint amikor az optikus elveszi a homályos próbalencsét, és a világ újra megmutatja magát, tökéletesen tisztán, élesen. Hát itt vagy! Szia!

Szombaton Maddy végre megrendelte: hirtelen szeszélytől vezérelve beírta a Google-ba a keresőszót, aztán kiválasztotta az első találatot. Végtére is fogytán volt az idő: már csak napok maradtak karácsonyig. Lehet, hogy az ajándék nem érkezik meg időben, de legalább megtette: legalább kiválasztott valamit.

Egy teleszkópot: nem túl drágát, nem túl olcsót. Aznap reggel, a zuhany alatt támadt ez az ötlete, és nem is ment ki a fejéből, míg kávét főzött és kenyeret pirított, miközben odalenn a téren megint pakoltak ki a piacozók. Peter imádta az itteni éjszakai égboltot, többször is említette, hogy egészen elfelejtette már, milyen, ha látni lehet a csillagokat. Maddy úgy érezte, ez jó ajándék lesz – ha pedig nem, hát nincs mit tenni, már megrendelte.

Peter üzenetei délután érkeztek: Maddy épp hátul volt a raktárban, a beérkezett árut pakolta ki, a telefonját pedig a pulton hagyta. Mikor újra a kezébe vette, meglátta Peter nevét. Felgyorsult a pulzusa, meglódult, kihagyott. Nevetséges. Ő már tényleg öreg ehhez; egyszerűen már tényleg öreg. És mégis.

Maddy letette a telefont, az ajtóhoz lépett, a „Nyitva” feliratra fordította a táblát. Visszament a pulthoz, és ekkor, csakis ekkor vette kézbe a telefonját, és olvasta el az első üzenetet.

Maddy – annyira köszönöm, hogy eljöttél legutóbb. Felvidítottál, mint mindig. Ne haragudj, ha csak mondtam a magamét. Figyelj, szerettem volna kérdezni valamit. Foglaltam asztalt a Plough-ban, karácsonyi ebédre – egy foglalást visszamondtak, én pedig rajta voltam a listájukon, úgy terveztem, Chloét viszem. Most meg nem bírnám ki, ha egyedül kéne ennem. Mondd, eljössz velem, ha ráérsz? A vendégem lennél. P.

Aztán a második üzenet, amit pár perccel később küldött.

Ui.: Jó, bevallom, nem arról van szó, hogy nem bírnám ki, ha egyedül kéne ennem.

Majd a harmadik, egy vagy két perccel később.

Ui.2.: És lehet, hogy ez már kicsit túlzás, de sebaj. Lesz egy parti 23-án. Fran és Adam Lyttonnál. Ti jóban vagytok Frannel, nem? Van kedved eljönni velem?

Maddy az üres üzletben maga elé meredve elmosolyodott, és bepötyögte a választ.

Igen, Peter. A válaszom mindegyikre igen.

Tartalom

Peternek

Chloénak

Irene-nak

Alinának

Danielának

Eddynek

Jake-nek

Lizzynek

Dellának

Robertnek

Frannek

Maddynek

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Spectral – SIL Open Font License