Fordította

BIHARI GYÖRGY

SÓVÁGÓ KATALIN

KEN FOLLETT

A MEGFAGYOTT VILÁG

Évszázad-trilógia

2.

A fordítás Ken Follett Winter of the Word (Book two of the Century Trilogy) alapján készült

Fordította: Bihari György, Sóvágó Katalin

Borítóterv: Malum Stúdió, Szabó Vince

A magyar kiadást tervezte és tördelve: Gyergyák Bence

Copyright © Ken Follett, 2012

Hungarian translation © Bihari György, Sóvágó Katalin, 2012

Copyright © GABO Kiadó

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-968-4

A sorozat többi kötete:

Ken Follett: A titánok bukása (Évszázad-trilógia I.)

Ken Follett: A megfagyott világ (Évszázad-trilógia II.)

Ken Follett: Az örökkévalóság küszöbén (Évszázad-trilógia III.)

Kiadja GABO Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Nagyszüleim, Tom és Minnie Follett,

és

Arthur és Bessie Evans

emlékének

Amerikaiak

Dewar család

Gus Dewar, szenátor

Rosa Dewar, a felesége

Woody Dewar, az idősebb fiuk

Chuck Dewar, a fiatalabb fiuk

Ursula Dewar, Gus anyja

Peshkov család

Lev Peshkov

Olga Peshkov, a felesége

Daisy Peshkov, a lányuk

Marga, Lev szeretője

Greg Peshkov, Lev és Marga fia

Gladys Angelus, filmsztár, Lev másik szeretője

Rouzrokh család

Dave Rouzrokh

Joanne Rouzrokh, a lánya

Buffalói előkelőségek

Dot Renshaw

Charlie Farquharson

Mások

Joe Brekhunov, bűnöző

Brian Hall, szakszervezeti vezető

Jacky Jakes, filmcsillagocska

Eddie Parry, tengerész, Chuck barátja

Vandermeier kapitány, Chuck fölöttese

Margaret Cowdry, szépséges örökösnő

Valós történelmi szereplők

F. D. Roosevelt elnök

Marguerite „Missy” LeHand, a titkárnője

Harry Truman alelnök

Cordell Hull, külügyminiszter

Sumner Welles, külügyi államtitkár

Leslie Groves, hadmérnök ezredes

Angolok

Fitzherbert család

Fitzherbert gróf, becenevén Fitz

Bea hercegnő, a felesége

Bubi Fitzherbert, Aberowen vicomte-ja, az idősebb fiuk

Andy, a fiatalabb fiuk

Leckwith-Williams család

Eth Leckwith (született Williams), Aldgate parlamenti képviselője

Bernie Leckwith, Ethel férje

Lloyd Williams, Ethel fia, Bernie mostohafia

Millie Leckwith, Ethel és Bernie lánya

Mások

Ruby Carter, Lloyd barátja

Bing Westhampton, Fitz barátja

Lindy és Lizzie Westhampton, Bing ikerlányai

Jimmy Murray, Murray tábornok fia

May Murray, a nővére

Lowther márki, becenevén Lowthie

Naomi Avery, Millie legjobb barátnője

Abe Avery, Naomi fivére

Valós történelmi szereplők

Ernest Bevin, képviselő, külügyminiszter

Németek és osztrákok

Von Ulrich család

Walter von Ulrich

Maud, a felesége (született Lady Maud Fitzherbert)

Erich, a fiuk

Carla, a lányuk

Ada Hempel, a szobalányuk

Kurt, Ada törvénytelen fia

Robert von Ulrich, Walter másod- unokatestvére

Jörg Schleicher, Robert élettársa

Rebecca Rosen, árva

Franck család

Ludwig Franck

Monika, a felesége (született Monika von der Helbard)

Werner, az idősebb fiuk

Frieda, a lányuk

Axel, a fiatalabb fiuk

Ritter, sofőr

Konrad von der Helbard gróf, Monika apja

Rothmann család

Dr. Isaac Rothmann

Hannelore Rothmann, a felesége

Eva, a lányuk

Rudi, a fiuk

Von Kessel család

Gottfried von Kessel

Heinrich von Kessel, a fia

Gestapo

Thomas Macke, bűnügyi nyomozó

Kringelein felügyelő, Macke fölöttese

Reinhold Wagner

Klaus Richter

Günther Schneider

Mások

Hermann Braun, Erich legjobb barátja

Schwab őrmester, kertész

Wilhelm Frunze, tudós

Oroszok

Peskov család

Grigorij Peskov

Katyerina, a felesége

Vlagyimir, a fiuk, akit mindenki csak Vologyának hív

Ánya, a lányuk

Mások

Zoja Vorotyinceva, fizikus

Ilja Dvorkin, titkosrendőr

Lemitov ezredes, Vologya főnöke

Bobrov ezredes, a Vörös Hadsereg tisztje Spanyolországban

Valós történelmi szereplők

Lavrentyij Berija, a titkosrendőrség feje

Vjacseszlav Molotov, külügyminiszter

Spanyolok

Teresa, néptanító

Walesiek

Williams család

Dai Williams, „ótata”

Cara Williams, „ómama”

Billy Williams, Aberowen parlamenti képviselője

Dave, Billy idősebb fia

Keir, Billy fiatalabb fia

Griffiths család

Tommy Griffiths, Billy Williams kampányszervezője

Lenny Griffiths, Tommy fia

ELSŐ RÉSZ

A másik orcádat

Első fejezet

1933

Carla tudta, hogy a szülei veszekedni fognak. Ahogy betette a lábát a konyhába, megérezte az ellenségeskedést, amely olyan volt, mint a csontig ható szél, amely a februári hóviharok előtt száguld végig a berlini utcákon. Nem sok híja volt, hogy megforduljon és kimenjen.

Nem volt jellemző rájuk a veszekedés. Többnyire gyengédek voltak egymáshoz. Túlságosan is. Carla majd elsüllyedt, amikor megcsókolták egymást mások előtt. A barátnői furcsállták: az ő szüleik nem tettek ilyet. Egyszer szólt is miatta az anyjának, aki vidáman nevetett, és azt mondta:

– Engem az esküvőnk után egy nappal elválasztott apádtól a Nagy Háború. – Anya angolnak született, noha ezt alig lehetett észrevenni rajta. – Én Londonban maradtam, ő hazajött Németországba, és bevonult katonának. – Carla sokszor hallotta ezt a történetet, de anya sose unt bele a mesélésbe. – Azt hittük, a háború legföljebb három hónapig tart, de csak öt év múlva láttam viszont. Egész idő alatt arra vágytam, hogy megérinthessem, úgyhogy most nem tudok betelni vele.

Apa is ugyanezt mondta.

– Anyád a legokosabb nő, akivel életemben találkoztam – jelentette ki alig pár napja itt a konyhában. – Ezért vettem feleségül. Semmi köze nem volt a… – Elhallgatott, és összenevettek anyával, mintha a tizenegy éves Carla semmit sem tudna a szexről. Olyan kínos volt.

De időnként veszekedtek. Carla ismerte a jeleket. Most is veszekedésre lehetett számítani.

Ültek egymással szemközt a konyhaasztalnál. Apa komoly ruhát viselt: sötétszürke öltönyt, kikeményített fehér inget, fekete szatén nyakkendőt. Fess volt, mint mindig, pedig a haja már ritkult homlokban, és a mellénye egy picit kidomborodott az arany óralánc alatt. Vonásaira odafagyott az erőltetett nyugalom. Carla ismerte ezt az arcát. Akkor lehetett látni, amikor valamelyik családtag felbőszítette valamivel.

Azt a Demokrata című hetilapot tartotta a kezében, amelynek anya dolgozott. Lady Maud néven vezetett egy politikai és diplomáciai pletykarovatot. Apa hangosan olvasni kezdett:

– Új kancellárunk, Herr Adolf Hitler Hindenburg elnök fogadásán lépett föl először a diplomáciai körök színpadán.

Carla tudta, hogy az elnök, az az államfő. Megválasztják, de fölötte áll a mindennapos politikai torzsalkodásnak, úgy viselkedik, mint egy döntőbíró. A kancellár, az a miniszterelnök. Noha Hitlert kinevezték kancellárrá, náci pártja nem képviselt elsöprő többséget a Reichstagban – a német parlamentben –, így a többi párt egyelőre megfékezhette a kilengéseiket.

Apa viszolyogva beszélt, mintha valami olyan utálatos dolgot kellene emlegetnie, mint a szennyvíz. Láthatólag kínosan érezte magát az előírásos frakkban.

Carla anyja a kávéját kortyolgatta, és úgy nézett ki az ablakon az utcára, mintha érdekelnék a kesztyűs, kendős, munkába siető emberek. Ő is nyugalmat színlelt, de Carla tudta, hogy csak a megfelelő pillanatot várja.

Ada, a kötényt viselő szobalány a konyhapultnál szeletelte a sajtot. Apa elé tette a tányért, de ő oda se nézett.

– Herr Hitlert észrevehetően elbájolta a cobolyszegélyes, rózsaszín bársony nagyestélyit viselő Elisabetta Cerruti, az olasz nagykövet finom felesége.

Anya mindig leírta, mit viselnek az emberek. Azt mondta, ez segít az olvasónak, hogy elképzelje a látványt. Neki is szép ruhái voltak, de nehéz idők jártak, évek óta semmi újat nem vett magának. Ma reggel karcsú és elegáns volt tengerészkék kasmírruhájában, amely egyidős lehetett Carlával.

– Signora Cerruti zsidó és lelkes fasiszta. Perceken át beszélgettek. Könyörgött vajon Hitlernek, hogy ne szítsa tovább a gyűlöletet a zsidók ellen? – Apa lecsapta az újságot az asztalra.

Kezdődik, gondolta Carla.

– Tisztában vagy vele, hogy ez felbőszíti a nácikat? – kérdezte apa.

– Remélem is – felelte anya hidegen. – Azon a napon, amelyen örülnek valamelyik cikkemnek, abbahagyom az írást.

– Veszélyesek, amikor hergelik őket.

Anya szeme dühös villámokat szórt.

– Ne merészelj ilyen lekezelően beszélni velem, Walter! Tudom, hogy veszélyesek! Éppen azért szállok szembe velük.

– Csak nem látom, mi értelme feldühíteni őket.

– Te a Reichstagban támadod őket. – Apa a szociáldemokrata párt képviselője volt a parlamentben.

– Ésszerű vitákban.

Milyen jellemző, gondolta Carla. Apa logikus, óvatos, törvénytisztelő. Anyának stílusa van és humora. Apa útja a csöndes kitartás, anyáé a bűbáj és a pimaszság. Nem is érthetnek egyet.

Apa hozzátette:

– Én nem dühítem föl az őrjöngésig a nácikat.

– Talán azért, mert nem sokat ártasz nekik.

Apát bosszantotta anya éles nyelve. Följebb emelte a hangját:

– Te pedig azt hiszed, hogy viccekkel árthatsz nekik?

– Kigúnyolom őket.

– Ez helyettesíti nálad az érvelést.

– Úgy vélem, mindkettőre szükség van.

Apa még haragosabb lett.

– De Maud, hát nem látod, hogy veszélyt hozol magadra és a családodra?

– Éppen ellenkezőleg. A valódi veszély az, ha nem gúnyolják a nácikat. Milyen élet vár a gyerekeinkre, ha Németország fasiszta állam lesz?

Carla rosszul volt az ilyesfajta beszélgetésektől. Nem bírta hallani, hogy a család veszélyben van. Az életnek úgy kell folytatódnia, ahogy eddig. Ő mindig itt szeretne lenni reggelente a konyhában, ahol a szülei a fenyőfa asztal két végén ülnek, Ada a konyhapultnál áll, és a bátyja, Erich, aki ismét késik, ledübörög a lépcsőn. Miért kéne bárminek is megváltoznia?

Amióta az eszét tudta, politikai beszélgetéseket hallgatott reggeli közben, és úgy vélte, megérti, mivel foglalkoznak a szülei, hogyan akarják Németországot jobb hellyé tenni mindenki számára. De mostanában másképp kezdtek beszélni. Láthatólag azt gondolták, hogy valamilyen szörnyű veszély lappang valahol, de Carla nem igazán tudta elképzelni, hogy mi lehet az.

– Isten a tanúm, elkövetek mindent, hogy féken tartsam Hitlert és a csőcselékét – mondta apa.

– Én is. De amikor te teszed, azt gondolod, hogy ésszerűen jársz el. – Anya arca megkeményedett a nehezteléstől. – Amikor pedig én teszem, azzal vádolsz, hogy veszélybe sodrom a családot.

– Jó okom van rá – mondta apa. A vita csak most kezdődött igazán, ám ebben a pillanatban lejött Erich olyan dübörgéssel, mintha egy ló közlekedne a lépcsőn, és berontott a konyhába, a vállán hintázó iskolatáskájával. Tizenhárom éves volt, két évvel idősebb, mint Carla, és csúnya fekete szőrszálak nőttek a szája fölött. Amikor kicsik voltak, Carla és Erich mindig együtt játszott; de azoknak a napoknak már vége, és amióta Erich ilyen nagyra nőtt, úgy viselkedett, mintha ostobának és gyerekesnek tartaná a húgát. Carla valójában okosabb volt nála, sok mindenről volt tudomása, amit a fiú nem ismerhetett, például a nők havi tisztulásáról.

– Mi volt az a dallam, amit ma játszottál? – kérdezte Erich anyát.

Gyakran ébredtek a zongora hangjaira. Steinway hangversenyzongora volt, ugyanúgy apa szüleitől vették át, mint a házat. Anya azért játszott reggel, mert állítása szerint a nap többi részében túl sok a dolga, este pedig túl fáradt a zongorázáshoz. Ma reggel egy Mozart-szonátát, utána valami dzsesszt játszott.

– Az a címe, hogy Tiger Rag – felelte Erichnek. – Kérsz egy kis sajtot?

– A dzsessz dekadens! – jelentette ki Erich.

– Ne butáskodj!

Ada egy tányéron felszelelt sajtot és kolbászt nyújtott oda Erichnek, aki rögtön habzsolni kezdett. Carla borzalmasnak találta a modorát.

Apa szigorúan nézett rá.

– Kitől tanultad ezt a badarságot, Erich?

– Hermann Braun azt mondja, hogy a dzsessz nem is zene, csak néger ricsajozás!

Hermann Braunnak, Erich legjobb barátjának náci párttag volt az apja.

– Hermann megpróbálhatna egyszer dzsesszt játszani. – Apa ránézett anyára, és az arca ellágyult. Anya mosolygott. Apa folytatta: – Anyátok valamikor régen meg akarta tanítani nekem a ragtime-ot, de nem éreztem rá az ütemre.

Anya elnevette magát.

– Olyan volt, mintha egy zsiráfot próbáltam volna tanítani a görkorcsolyázásra!

Carla megkönnyebbülten látta, hogy a veszekedésnek vége. Kezdte jobban érezni magát. Vett magának fekete kenyeret, és tejbe mártogatta.

De most Erich akart kötözködni.

– A négerek alsóbbrendű faj! – mondta kihívóan.

– Kétlem – felelte apa türelmesen. – Ha egy néger fiú egy szép házban nő fel könyvek és festmények között, és drága iskolába járatják, ahol jók a tanárok, még kiderülhet, hogy okosabb nálad.

– Ez nevetséges! – tiltakozott Erich.

Anya közbeszólt:

– Ne nevezd nevetségesnek az apádat, buta fiú. – A hangja szelíd volt, a haragját elhasználta apán. Csak fáradt csalódottság érződött benne. – Te nem tudod, miről beszélsz, és Hermann Braun sem tudja.

– De az árja faj felsőbbrendű! Nekünk kell a világ urainak lennünk! – felelte Erich.

– Náci barátaidnak fogalmuk sincs a történelemről – mondta apa. – Az ókori egyiptomiak piramisokat építettek, amikor a germánok barlangban laktak. A középkorban az arabok voltak a világ urai. A muszlimok algebrával foglalkoztak, amikor a német hercegek még a nevüket se tudták leírni. Ennek semmi köze a fajhoz.

– Akkor mihez van köze? – ráncolta a homlokát Carla.

Apa szeretettel nézett rá.

– Ez nagyon jó kérdés, és okos kislány vagy, hogy föltetted. – Carla felragyogott a dicsérettől. – Civilizációk fölemelkednek és lehanyatlanak – a kínai, az azték, a római –, de senki sem tudja, miért.

– Egyen mindenki, és vegye a kabátját – rendelkezett anya. – Késő van.

Apa előhúzta az órát a mellénye zsebéből, és a szemöldökét felvonva megnézte.

– Nincs késő.

– El kell vinnem Carlát Franckékhoz – mondta anya. – A lányiskola egy napig zárva lesz, mert valamit javítanak a kazánon, így Carla a mai napot Friedával töltheti.

Frieda Franck Carla legjobb barátnője volt. Az anyák is a legjobb barátnők voltak, holott Monika, Frieda anyja fiatal korában szerelmes volt apába. Ezt a vicces tényt Frieda nagyanyja árulta el egy napon, amikor túl sok habzóbort ivott.

– Miért ne vigyázhatna Carlára Ada?

– Ada orvoshoz megy.

– Aha.

Carla arra számított, hogy apa megkérdezi, mi baja Adának, de csak bólintott, mintha már tudná, és eltette az óráját. Carla szeretett volna rákérdezni, de valami azt súgta neki, hogy jobb, ha nem teszi. Elhatározta, hogy majd később megkérdezi anyától, és nyomban el is felejtette az egészet.

Apa távozott elsőnek hosszú, fekete felöltőjében. Azután Erich nyomta a fejébe a sapkáját – annyira hátratolva, amennyire lehetett úgy, hogy ne essen le, mivel ez volt a divat a barátai között –, és kiment apa után az ajtón.

Carla és az anyja segített Adának leszedni az asztalt. Carla majdnem annyira szerette Adát, mint az anyját. Amikor kicsi volt, Ada vigyázott rá egész nap, amíg elég nagy nem lett, hogy iskolába járjon, mert anya folyton dolgozott. Ada még nem ment férjhez. Huszonkilenc éves, csúnyácska lány volt, bár igazán kedvesen tudott mosolyogni. A nyáron összejött egy Paul Huber nevű rendőrrel, de a kapcsolat nem tartott sokáig.

Carla és az anyja odaállt a hallban a tükör elé, és feltették a fejfedőjüket. Anya nem sietett. Sötétkék filc harangkalapot választott, azt a fazont, amelyet minden nő viselt, ám ő félrecsapta, és ettől sikkes lett. Miközben Carla a fejébe húzta a saját kötött sapkáját, azon tűnődött, hogy vajon lesz-e valaha is olyan stílusérzéke, mint az anyjának. Anya olyan volt, mint a háború valamelyik istennője: hosszú nyakát, állát, járomcsontjait mintha fehér márványból faragták volna. Gyönyörű volt, de egyáltalán nem csinos. Carla tőle örökölte sötét haját, zöld szemét, de ő inkább pufók játék babának tűnt, mint szobornak. Egyszer kihallgatta, amint a nagyanyja azt mondja anyának: „Meglásd, lesz még hattyú a te rút kiskacsádból!”

Carla azóta is erre várt.

Amikor anya elkészült, kimentek. Otthonuk a szép, magas házak utcájában állt a Mitte kerületben, a régi városközpontban. Ezeket a házakat magas rangú minisztereknek és katonatiszteknek építették, olyanoknak, mint Carla nagyapja, aki egy közeli kormányépületben dolgozott.

Carla és az anyja végigvillamosozott az Unter den Lindenen, azután a helyiérdekűvel ment tovább a Friedrichstraßétól az Állatkert állomásig. Franckék a Schöneberg nevű délnyugati elővárosban laktak.

Carla remélte, hogy találkozhat Frieda bátyjával, a tizennégy éves Wernerrel. Tetszett neki a fiú. Néha arról ábrándoztak Friedával, hogy ki-ki férjhez megy a másik bátyjához, szomszédok lesznek, és a gyerekeik összebarátkoznak. Friedának ez csak játék volt, ám Carla titokban komolyan gondolta. Werner jóképű és felnőttes volt, egyáltalán nem olyan buta, mint Erich. Szobájának babaházában Carlának és Wernernek hívták az anyát és az apát, akik egymás mellett aludtak a pirinyó franciaágyban, de erről senki sem tudott, még Frieda sem.

Friedának volt egy öccse is, a hétéves Axel, ő azonban nyitott gerinccel született, és állandó orvosi felügyeletre szorult. Egy különleges klinikán élt Berlin peremén.

Anya gondterhelt volt utazás közben.

– Remélem, nem lesz baj – suttogta félig magának, amikor leszálltak a helyiérdekűről.

– Hát persze – felelte Carla. – Nagyon jól elleszek Friedával.

– Nem erre gondoltam. A Hitlerről szóló cikkemre gondoltam.

– Veszélyben vagyunk? Igaza volt apának?

– Apádnak rendszerint igaza van.

– Mi történik velünk, ha felmérgesítjük a nácikat?

Anya egy hosszú percig furcsán nézett rá, majd azt mondta:

– Jóságos isten, miféle világba szültelek? – azután elhallgatott.

Tízperces séta után megérkeztek a hatalmas kert közepén álló, fényes villához. Franckék gazdagok voltak: Frieda apjának, Ludwignak rádiógyára volt. A felhajtón két autó állt. A nagy, fényes fekete volt Herr Francké. A motor berregett, a kipufogó kék füstfelhőket eregetett. Ritter, az egyenruhás sofőr, aki magas szárú csizmába tűrte a nadrágszárát, kezében a sapkájával várakozott, hogy kinyithassa az ajtót. Meghajolt, és azt mondta:

– Jó reggelt, Frau von Ulrich.

A másik kocsi kis zöld kétüléses volt. Szürke szakállú, alacsony ember jött ki a házból, kezében bőrtáskával. Kalapot emelt anyának, miközben odament a kicsi autóhoz.

– Kíváncsi lennék, mit keres itt dr. Rothmann ilyen korán reggel – mondta aggodalmasan anya.

Hamarosan megtudták. Frieda anyja, Monika nyitott ajtót, egy magas asszony, akinek rengeteg vörös haja volt. Sápadt arcára kiült az aggodalom, és invitálás helyett elállta az ajtót, mintha meg akarná akadályozni, hogy bejöjjenek.

– Friedának kanyarója van! – mondta.

– Szegény! – mondta anya. – Hogy érzi magát?

– Nyomorultul. Lázas és köhög. De Rothmann azt mondja, rendbe jön. Mindazonáltal most karanténban van.

– Hát persze. Te megkaptad már?

– Igen, kislány koromban.

– Werner is átesett rajta – emlékszem, milyen borzasztó kiütései voltak. Mi a helyzet a férjeddel?

– Ludi is, kisfiú korában.

Mindketten Carlára néztek. Ő még nem volt kanyarós. Ezek szerint nem töltheti a napot Friedával.

Carla csalódott volt, de anya valósággal kétségbeesett.

– Az e heti kiadás a választási szám! Nem hiányozhatok! – Fel volt dúlva. Az összes felnőtt tartott a vasárnapi választástól. Anya és apa attól félt, hogy a nácik elég jól szerepelhetnek, és átvehetik az irányítást a kormányban. – Ráadásul a legrégibb barátnőm is most látogat ide Londonból. Vajon rábeszélhetném Waltert, hogy vegyen ki egy napot, és vigyázzon Carlára?

– Mért nem hívod föl? – kérdezte Monika.

Nem sok embernek volt otthon telefonja, de Franckéknak igen. Carla meg az anyja belépett az előszobába. A szerkezet egy vékony lábú asztalon állt az ajtó közelében. Anya fölvette a kagylót, és megadta apa irodájának telefonszámát a Reichstagban. Miután kapcsolták, elmagyarázta a helyzetet. Egy percig hallgatott, aztán indulatba jött.

– Az én újságom százezer olvasót buzdít arra, hogy szavazzon a Szociáldemokrata Pártra – mondta. – Tényleg van ennél fontosabb dolgod ma?

Carla sejtette, hogyan fog végződni a vita. Tudta, hogy apa nagyon szereti őt, de tizenegy év alatt sosem vigyázott rá egy teljes napon át. Így volt ezzel a többi barátnőjének az apja is. A férfiak nem csinálnak ilyet. De anya néha úgy tett, mintha nem tudná, milyen szabályok szerint kell élni a nőknek.

– Akkor magammal kell vinnem az irodába – mondta a telefonba. – Bele se merek gondolni, hogy Jochmann mit szól majd hozzá! – Herr Jochmann a főnöke volt. – Enyhén szólva nem túlzottan feminista. – Letette a kagylót, még csak el sem köszönt.

Carla gyűlölte, ha veszekednek, és aznap ez már a második eset volt. Az egész világ megingott tőle. A kislány sokkal jobban félt a veszekedésektől, mint a náciktól.

– Na gyere – mondta az anyja, és az ajtóhoz indult.

Még csak nem is láthattam Wernert, gondolta Carla boldogtalanul.

Akkor jött be az előszobába Frieda apja, egy energikus és derűs, rózsaszín képű ember, apró, fekete bajusszal. Szívélyesen üdvözölte anyát, ő pedig megállt, és udvariasan beszélgetett vele, amíg Monika fölsegítette a férjére a szőrmegalléros, fekete felöltőt.

Franck odament a lépcső aljához.

– Werner! – kiáltotta. – Itt hagylak! – Föltette szürke posztókalapját, és kiment.

– Kész vagyok, kész vagyok! – Werner úgy szaladt le a lépcsőn, mint egy táncos. Magas volt, akár az apja, de jóval mutatósabb a vörösesszőke sörényével, amelyet kissé hosszúra növesztett. A hóna alatt bőrtáskát tartott tele könyvekkel, a másik kezében korcsolyát és hokiütőt. Futás közben megállt, hogy nagyon udvariasan azt mondja:

– Jó reggelt, Frau von Ulrich – majd kevésbé szertartásosan folytatta –, szervusz, Carla. A húgom kanyarós.

Carla érezte, hogy elvörösödik, noha semmi oka nem volt rá.

– Tudom – felelte. Igyekezett valami elbűvölő és tréfás választ kigondolni, de semmi nem jutott az eszébe. – Nekem még nem volt, ezért nem látogathatom meg.

– Én még gyerekkoromban átestem rajta – felelte Werner úgy, mintha ez borzasztó régen lett volna. – Sietnem kell – tette hozzá mentegetőzve.

Carla nem szerette volna ilyen gyorsan szem elől veszteni. Követte a ház elé. Ritter kinyitotta a hátsó ajtót.

– Ez milyen autó? – kérdezte Carla. A fiúk mindig ismerik a márkákat.

– Mercedes-Benz W 10 limuzin.

– Nagyon kényelmesnek tűnik. – Észrevette, hogy az anyja meglepetten, ugyanakkor derűsen pillant rá.

– Ki akarod próbálni? – kérdezte Werner.

– Jó lenne.

– Megkérdezem az apámat. – Bedugta a fejét a kocsiba, és mondott valamit.

A kislány hallotta Herr Franck válaszát:

– Rendben, csak gyorsan!

Carla az anyjához fordult.

– Autózhatunk!

Anya csak egy pillanatig habozott. Nem kedvelte Herr Franck politikai nézeteit – Werner apja pénzt adott a náciknak –, de ilyen hideg reggelen nem utasított vissza egy fuvart a meleg autóban.

– Igazán kedves magától, Ludwig – mondta.

Beszálltak. Hátul négy ember fért el. Ritter simán indított.

– Gondolom, a Kochstraßéra mennek – mondta Herr Franck. Sok újság és könyvkiadó volt abban az utcában, a Kreuzberg kerületben.

– Kérem, miattunk ne tegyen kitérőt. A Leipziger Straße is megfelel.

– Boldogan leszállítanám a címre, de gondolom, nem szeretné, ha balos kollégái látnák, amint egy potrohos plutokrata kocsijából száll ki.

Herr Franck hangja valahol az enyelgés meg a rosszmájúság között ingadozott.

Anya elbűvölően mosolygott rá.

– Maga nem potrohos, Ludi, csak egy kicsit molett. – Megpaskolta Herr Franck felöltőjének elejét.

Az elnevette magát.

– Ezért kérdeztem. – A feszültség elillant. Herr Franck fölvette a szócsövet, és utasításokat adott Ritternek.

Carlát lázba hozta, hogy egy autóban ülhet Wernerrel. Szeretett volna beszélgetni vele, de először semmi sem jutott az eszébe. Legszívesebben azt mondta volna: „Mit gondolsz, nagy korodban képes lennél feleségül venni egy sötét hajú, zöld szemű lányt, aki három évvel fiatalabb nálad, és megvan a magához való esze?” Végül a korcsolyára mutatott és megszólalt:

– Mérkőzésetek van?

– Nem, csak edzés iskola után.

– Milyen poszton játszol? – Semmit sem tudott a jéghokiról, de a csapatjátékokban mindig vannak posztok.

– Jobbszélsőn.

– Veszélyes sport?

– Nem, ha elég gyors vagy.

– Bizonyára jól korcsolyázol.

– Tűrhetően – felelte a fiú szerényen.

Carla ismét elkapta az anyja arcán azt a rejtélyes kis mosolyt. Talán sejti, mit érez Werner iránt?

Az autó megállt az iskolánál, és Werner kiszállt.

– Viszlát, mindenkinek! – mondta, azzal berontott a kapun az udvarra.

Ritter továbbhajtott a Landwehr-csatorna déli partján. Carla a bárkákat nézte. A szénkupacok hósipkát viseltek, mint a hegyek. Csalódott volt. Azért fundálta ki ezt az autózást, hogy több időt tölthessen Wernerrel, azután arra pocsékolta, hogy a jéghokiról beszélgessen.

Hogy miről szeretett volna beszélgetni vele? Azt nem tudta.

– Olvastam a cikkét a Demokratában – mondta anyának Herr Franck.

– Remélem, tetszett.

– Sajnálattal láttam, hogy tiszteletlenül ír a kancellárunkról.

– Úgy véli, hogy az újságíróknak tisztelettel kell írni a politikusokról? – kérdezte jókedvűen anya. – Ez radikális gondolat. Hogy a náci sajtónak udvariasan kelljen bánnia a férjemmel! Nem tetszene nekik.

– Nyilvánvalóan nem minden politikusra érvényes – felelte ingerülten Franck.

Keresztülvágtak a Potsdamer Platz forgalmas kereszteződésén. Az automobilok és a villamosok versenyt tolongtak a ló vontatta szekerekkel és a gyalogosokkal.

– Nem jobb, ha a sajtó mindenkit egyenlően bírál? – kérdezte anya.

– Csodálatos ötlet – felelte Franck. – De maguk, szocialisták álomvilágban élnek. Mi, gyakorlatias emberek, tudjuk, hogy Németország nem élhet meg eszméken. A népnek kenyér kell, szén és cipő.

– Ezzel egyetértek – válaszolta anya. – Magam se bánnék valamivel több szenet. Viszont azt szeretném, ha Carla és Erich egy szabad ország polgáraiként nőnének föl.

– Eltúlozza a szabadságot. Az nem teszi boldoggá az embereket. Jobban szeretik, ha irányítják őket. Én azt szeretném, ha Werner, Frieda és szegény Axel olyan országban nőne fel, amely büszke, fegyelmezett és egységes.

– És az egységért arra van szükségünk, hogy barnainges fiatal huligánok verjék össze az öreg, zsidó boltosokat?

– A politika kemény dolog. Ez ellen semmit nem tehetünk.

– Éppen ellenkezőleg. Maga, Ludwig és én egyaránt vezetők vagyunk, ki-ki a maga módján. A mi felelősségünk, hogy a politika ne durva legyen, hanem őszintébb, ésszerűbb, kevésbé erőszakos. Ha nem cselekszünk ennek érdekében, nem teljesítjük hazafias kötelességünket.

Herr Franck megsértődött.

Carla nem sokat tudott a férfiakról, de annyit igen, hogy nem szeretik, ha a nők oktatják ki őket a kötelességeikről. Anya ma reggel bizonyosan elfelejtette bekapcsolni az „elragadó” üzemmódot. De hát mindenki türelmetlen volt. A közeledő választás mindenkit idegesített.

Az autó odaért a Leipziger Platzra.

– Hol tehetem ki önöket? – kérdezte Herr Franck hidegen.

– Itt is jó lesz – felelte anya.

Franck megütögette az üveg válaszfalat. Ritter megállította a gépkocsit, és sietett kinyitni az ajtót.

– Mielőbbi javulást kívánok Friedának – mondta anya.

– Köszönöm.

Kiszálltak, Ritter becsukta az ajtót.

Perceket kellett még gyalogolni az irodáig, de anya láthatólag nem óhajtott tovább ülni az autóban. Carla reménykedett, hogy azért nem akar tartósan összeveszni Herr Franckkal. Akkor nehezebb lenne találkoznia Friedával és Wernerrel. Azt pedig nagyon utálta volna.

Szaporán szedték a lábukat.

– Próbálj meg minél kevesebb kalamajkát csinálni az irodában – mondta anya.

Őszinte aggodalma meghatotta Carlát, aki szégyenkezett, mert gondot okoz az anyjának. Elhatározta, hogy tökéletesen fog viselkedni

Útközben anya sok embert üdvözölt. Amióta a kislány az eszét tudta, mindig megvolt ez a rovata. Sajtókörökben jól ismerték, és angolosan, Lady Maudnak szólították.

Annak az épületnek a közelében, ahol a Demokrata szerkesztősége volt, észrevettek valakit, akit mindketten ismertek: Schwab őrmestert. Apával harcolt a Nagy Háborúban, és még ma is brutálisan rövidre nyíratta a haját, úgy, ahogy a katonák szokták. A háború után beállt kertésznek, először Carla nagyapjához, később az apjához, de pénzt lopott anya erszényéből, és apa kidobta. Most a barnainges SA rút, katonás egyenruháját viselte, de a rohamosztagosok nem katonák, hanem nácik voltak, akiket segédrendőri jogkörrel ruháztak fel.

Schwab hangosan köszönt:

– Jó reggelt, Frau von Ulrich! – mintha egyáltalán nem szégyellné a lopást. Még a sapkáját sem emelte meg.

Anya hidegen biccentett, és elvonult mellette.

– Mit keres ez itt? – mormolta rosszkedvűen, amíg bementek a házba.

A szerkesztőség egy modern irodaépület első emeletét foglalta el. Carla tudta, hogy nem örülnek egy gyereknek, és reménykedett, hogy észrevétlenül bejutnak anya irodájába. De már a lépcsőn találkoztak Herr Jochmann-nal. Nagydarab ember volt, vastag szemüveget viselt.

– Mi ez? – kérdezte nyersen, ki se véve a szájából a cigarettát.

– Most már óvodát is nyitunk?

Anya nem reagált a gorombaságra.

– Gondolkoztam azon a múltkori megjegyzéseden – mondta. – Mármint hogy a fiatalok afféle csillogó szakmának tartják az újságírást, és nem értik, milyen kemény munkát követel.

Jochmann összevonta a szemöldökét.

– Tényleg ezt mondtam? Nos, az biztos, hogy igaz.

– Ezért hoztam be a lányomat, hogy lássa a valóságot. Azt hiszem, tanulságos lesz számára, különösen, ha író akar lenni. Riportot ír majd a látogatásról az osztályának. Bizonyosra vettem, hogy helyeselnéd.

Anya mindezt menet közben találta ki, de nagyon meggyőzően hangzott. Már-már Carla is elhitte. Végre bekapcsolták az „elragadó” üzemmódot.

– Nem mára vársz egy fontos látogatót Londonból? – kérdezte Jochmann.

– Igen, Ethel Leckwitht, de ő régi barátnőm. Babakora óta ismeri Carlát.

Jochmann kissé megengesztelődött.

– Hmm. Nos, szerkesztőségi ülés öt perc múlva, amint megvettem a cigarettámat.

– Majd Carla elhozza. – Anya odafordult Carlához. – Innen a harmadik szomszéd egy trafik. Herr Jochmann a Roth-Händle márkát szereti.

– Ó, ez megkímél egy úttól.

Jochmann adott a kislánynak egy márkát.

– Ha visszajössz, a lépcsőfordulónál keress, a tűzjelző mellett – mondta anya Carlának. Bizalmasan belekarolt Jochmannba. – Úgy vélem, a múlt heti számunk volt a legjobb – mondta, azzal elindultak fölfelé.

Carla kirohant az utcára. Anya ezt megúszta, a szokott módján elegyítve a vakmerőséget és a kacérságot. Néha ilyeneket mondott:

– Nekünk, nőknek, be kell vetnünk minden fegyverünket, amink van.

Bár ha belegondol, ő is az anyja taktikáját használta, hogy autózhassanak Herr Franckkal. Talán mégis hasonlít az anyjához. Talán ezért volt anya arcán az a különös kis mosoly: önmagát látta harminc évvel fiatalabb korában.

A boltban olyan hosszú sor állt, mintha Berlin újságíró társadalmának a fele most akarná megvásárolni a cigarettáját. Carla végül kapott egy csomag Roth-Händlét, és visszatért a Demokrata épületéhez. A tűzjelzőt könnyen megtalálta – egy nagy kar volt a falon –, de anya nem volt az irodájában. Semmi kétség, a szerkesztőségi értekezleten van.

Végigment a folyosón. Minden ajtó nyitva volt, és a legtöbb szoba üresen tátongott, csupán néhányban lehetett látni egy-egy titkárnőt vagy gépírókisasszonyt. Az épület végében, a folyosó fordulójánál volt egy „Konferenciaterem” feliratú, zárt ajtó. Carla hallotta, hogy indulatos férfihangok vitatkoznak. Kopogtatott, de nem válaszoltak. Habozott, azután lenyomta a kilincset, és belépett.

Odabent vágni lehetett a füstöt. Nyolc-tíz ember ült egy hosszú asztalnál. Anya volt közöttük az egyetlen nő. Elhallgattak, láthatóan meglepődtek, amikor Carla odament az asztal végéhez, és átadta Jochmann-nak a cigarettát meg a visszajárót. Akkora csend volt, hogy a kislány azt hitte, valami rosszat csinált.

De Jochmann csak annyit mondott:

– Köszönöm.

– Nagyon szívesen, uram – felelte Carla, és valamilyen okból kissé meghajolt.

A férfiak nevettek. Az egyik megkérdezte:

– Új titkárnőd van, Jochmann? – Carla akkor már tudta, hogy minden rendben.

Kisietett a szobából, és visszatért anya irodájába. Nem vetette le a kabátját, mert hideg volt. Körülnézett. Az asztalon volt egy telefon, egy írógép, több köteg papír és indigó.

A telefon mellett egy bekeretezett fénykép állt, amely őt, Erichet és apát ábrázolta. Néhány éve készült egy derűs napon a Wannsee tó partján, húsz kilométerre Berlin központjától. Apa rövidnadrágot viselt. Mind nevettek. Ez még azelőtt volt, hogy Erich elkezdte volna játszani a kemény, komoly férfit.

Ezenkívül egyetlenegy fénykép lógott a falon: anya volt rajta a szociáldemokraták hősével, Friedrich Eberttel, a háború utáni Németország első elnökével. Ez körülbelül tíz éve készült. Carlát megmosolyogtatta anya formátlan, ejtett derekú ruhája és fiús hajviselete: abban az időben bizonyára ez volt a divat.

A polcon Ki kicsoda? kötetek, telefonkönyvek, térképek voltak, meg szótárak egy csomóféle nyelven, de semmi olvasnivaló. A fiókban ceruzák, több pár estélyi kesztyű, még ki se bontva a selyempapírból, egy csomag egészségügyi betét, egy nevekkel és telefonszámokkal teleírt notesz.

Az asztali naptáron beállította a dátumot, 1933. február 27-ét. Utána befűzött egy papírlapot az írógépbe. Legépelte a teljes nevét. Heike Carla von Ulrich. Ötévesen bejelentette, hogy nem szereti a Heike nevet, mostantól mindenki használja a második keresztnevét, és, ami kissé meg is lepte, a család beleegyezett.

Az írógép minden billentyűje fölemelt egy fémkart, amely lecsapott a festékszalagra, és egy betűt nyomott a papírra. Amikor véletlenül két betűt ütött le, a karok összeakadtak. Megpróbálta kiakasztani őket, de nem tudta. Az sem segített, hogy egy harmadik billentyűt is leütött: most már három kar akadt össze. Carla felnyögött. Máris kalamajkát csinált!

A gépről elvonta a figyelmét az utcáról hallatszó lárma. Az ablakhoz ment. Tucatnyi barnainges menetelt az utca közepén, és jelszavakat ordítottak:

– Halál a zsidókra! Ki a zsidókkal! – Carla nem értette, miért haragszanak rájuk, hiszen a vallásukat leszámítva éppen olyanok, mint bárki más. Döbbenten látta, hogy a csapat élén Schwab őrmester masírozik. Sajnálta, amikor kidobták, mert tudta, hogy nehezen talál másik állást. Németországban milliónyi férfi keresett munkát: apa azt mondta, gazdasági válság van. De anya azt kérdezte: „Hogy tűrhetnénk meg egy olyan embert a házunkban, aki lop?”

Változott a jelszó:

– Ki a zsidó sajtóval! – ordították egyhangúlag. Az egyik elhajított valamit: rothadt zöldség fröccsent szét az egyik országos lap szerkesztőségének ajtaján. Azután Carla rémületére a felé az épület felé fordultak, amelyben ő volt.

Hátrahúzódott, és az ablakráma mellől leselkedett, remélve, hogy nem látják meg. Azok megálltak, továbbra is kántálva. Egyikük eldobott egy követ, ami Carla ablakát találta el. Nem törte be, a kislány mégis halkan felsikoltott a félelemtől. Egy perccel később bejött egy gépírókisasszony, vörös barettet viselő, fiatal nő.

– Mi a baj? – kérdezte, azután kinézett az ablakon. – Ó, a szentségit!

A barnaingesek bejöttek az épületbe. Carla hallotta a csizmájuk dobogását a lépcsőn. Megriadt. Mit fognak csinálni?

Schwab őrmester lépett be anya irodájába. Elbizonytalanodott, amikor meglátta a fiatal nőt és a kislányt, de aztán felkurblizta a kurázsiját. Fogta az írógépet, kivágta a csukott ablakon. Az üveg betört. Carla és a gépírókisasszony sikított.

Jelszavakat ordító barnaingesek vonultak el az ajtó előtt.

Schwab megragadta a kisasszony karját:

– Na, drágám, hol az iroda széfje?

– Az irattárban! – felelte rémülten a lány.

– Mutasd meg!

– Igen, máris!

Schwab kituszkolta a szobából.

Carla sírni kezdett, azután abbahagyta.

Fontolgatta, hogy az íróasztal alá bújik, de habozott. Nem akarta mutatni, mennyire fél. Volt valami, ami nem engedte.

De mit tegyen? Úgy döntött, figyelmezteti anyát.

Az ajtóhoz ment, végignézett a folyosón. A barnaingesek ki-be jártak az irodákban, de még nem értek oda a folyosó végére. Carla nem tudta, hogy az ülésező emberek hallották-e a lármát. Olyan gyorsan futott a folyosón, ahogy csak bírt, ám egy sikoly megállította. Benézett egy szobába, és látta, hogy Schwab rázza a vörös barettes lányt, és ordít:

– Hol a kulcs?

– Nem tudom, esküszöm, hogy igazat mondok! – kiáltotta a gépírókisasszony.

Carla felháborodott. Schwabnak nincs joga így bánni egy nővel.

– Hagyja békén, Schwab, maga tolvaj! – kiáltotta.

Schwab olyan gyűlölettel nézett rá, amitől Carla tízszer jobban kezdett félni. Az őrmester pillantása átvándorolt valakire a kislány mögött, és azt mondta:

– Vidd már innen a kölyköt a francba!

Carlát fölkapták hátulról.

– Csak nem egy kis zsidó vagy? – kérdezte egy férfihang. – Olyannak nézel ki, ezzel a fekete bozontoddal.

Ez megrémítette.

– Nem vagyok zsidó! – sikoltotta.

A barnainges végighurcolta a folyosón, belökte anya irodájába. A kislány megbotlott, elesett.

– Itt maradsz! – mondta a rohamosztagos, és elment.

Carla fölállt. Nem fájt semmije. A folyosó most már tele volt barnaingesekkel, nem juthatott el az anyjához. Pedig segítséget kell hívnia!

Kinézett a törött ablakon. Kisebb tömeg verődött össze az utcán. Két rendőr állt a bámészkodók között, és beszélgetett. Carla lekiabált nekik:

– Segítség! Segítség, rendőrség!

Meglátták, és jót nevettek.

Ez annyira felháborította, hogy rögtön kevésbé félt. Ismét kilesett az irodából. A pillantása megakadt a tűzriasztón. Odanyúlt, megmarkolta a kart.

Habozott. Nem szabad riasztani, csak ha tűz van, és a falon volt egy tábla, amely súlyos büntetéssel fenyegetett.

Akkor is meghúzta a kart.

Egy pillanatig nem történt semmi. Talán nem működik a szerkezet.

Azután hangosan, fülsértően fölvijjogott egy sziréna, és a hangja betöltötte az épületet.

A folyosó végében szinte azonnal kijöttek az emberek az értekezletről. Jochmann volt az első.

– Mi az ördög folyik itt? – kérdezte dühösen, túlordítva a szirénát.

Az egyik barnainges válaszolt neki:

– Ez a zsidó kommunista szennylap sértegette a mi vezérünket, ezt megtoroljuk!

– Kifelé az irodámból!

A barnainges ügyet sem vetett rá. Bement az egyik szobába. A következő pillanatban női sikoly hallatszott, majd olyan robaj, mintha felborítottak volna egy fémasztalt.

Jochmann az egyik munkatársához fordult.

– Schneider, azonnal hívd a rendőrséget!

Carla tudta, hogy annak semmi értelme. A rendőrség már itt van, és semmit sem csinál.

Anya átnyomakodott a tömegen, és végigfutott a folyosón.

– Nem esett bajod? – kiáltotta, és átölelte Carlát.

Ő azonban nem akarta, hogy vigasztalják, mint egy gyereket. Eltolta az anyját, és azt felelte:

– Semmi bajom, ne aggódj!

Anya körülnézett.

– Az írógépem!

– Kidobták az ablakon. – Csak most eszmélt rá, hogy nem lesz baja az összeakadt betűkarok miatt.

– Ki kell jutnunk innen! – Anya felkapta az asztalról a fényképet, Carla kezébe nyomta, és kisiettek a szobából.

Senki sem próbálta megállítani őket, ahogy lefutottak a lépcsőn. Előttük egy izmos fiatalember, aki az egyik riporter lehetett, fejfogással elkapott egy barnaingest, és kifelé rángatta az épületből. Carla és az anyja követte őket. Mögöttük felbukkant egy újabb rohamosztagos.

A riporter odavonszolta a barnaingest a két rendőrhöz.

– Tartóztassák le ezt az embert! – mondta. – Tetten értem, miközben fosztogatott az irodában. A zsebében megtalálhatják az ellopott kávésdobozt.

– Engedje el, kérem – szólt rá az idősebb rendőr.

A riporter kelletlenül elengedte a barnaingest.

Addigra a második is odaért.

– Hogy hívják, uram? – kérdezte a rendőr a riportert.

– Rudolf Schmidt vagyok, a Demokrata parlamenti, vezető tudósítója.

– Rudolf Schmidt, letartóztatom a rendőrség elleni erőszakért.

– Ne legyen nevetséges. Rajtakaptam, amikor lopott!

A rendőr bólintott a két barnaingesnek.

– Vigyétek az őrszobára!

A rohamosztagosok megragadták Schmidt karját. Az mintha le akarta volna rázni őket, aztán meggondolta magát.

– Ennek az incidensnek minden részlete megjelenik a Demokrata következő számában! – kiáltotta.

– Nem lesz következő szám – felelte a rendőr. – Vigyétek el.

Tűzoltóautó érkezett, fél tucat tűzoltó ugrott le róla. A vezetőjük rákiáltott a rendőrökre:

– Ki kell ürítenünk az épületet!

– Menjenek vissza a laktanyába, nincs tűz – mondta az idősebb rendőr. – Csak a rohamosztagosok zárnak be egy kommunista újságot.

– Ez nem tartozik rám – felelte a tűzoltó. – Riasztás volt, első dolgunk, hogy mindenkit kizavarjunk, akár rohamosztagos, akár nem. Megleszünk a segítsége nélkül.

Bevezényelte az embereit a házba.

Carla hallotta, ahogy az anyja azt mondja:

– Jaj, ne! Odafordult, és látta, hogy anya az írógépet nézi a kövezeten. A fémborítás levált, kilátszottak a karok és pálcák csatlakozásai. A billentyűzet kiment a formájából, a henger egyik vége levált, a sor végét jelző csengő siralmasan hevert a földön. Egy írógép nem túl értékes holmi, de anya úgy festett, mint aki mindjárt elsírja magát.

A tűzoltók kiterelték az épületből a barnaingeseket és a szerkesztőség munkatársait.

Jochmann odajött hozzájuk, és azt mondta anyának:

– Nem volt idejük túlzott károkat okozni, mert a tűzoltók megállították őket. Akárki szólaltatta meg a riasztót, nagy szívességet tett nekünk!

Carla aggódott, hogy megszidják, amiért vaklármát csinált. Most megértette, hogy épp azt tette, amit kell.

Megfogta anyja kezét, aki ettől mintha magához tért volna a szomorúságból. A ruhája ujjával megtörölte a szemét, ez a rendhagyó mozdulat is jelezte, mennyire megrázta a dolog: ha Carla tett volna ilyet, rászól, hogy használja a zsebkendőjét.

– Most mit csinálunk? – Anya sose kérdezett ilyet, mert mindig tudta, mit fog csinálni.

A kislány ekkor vette észre, hogy ketten állnak a közelben. Odanézett. Egyikük egy nő volt, nagyjából egykorú anyával, nagyon csinos, parancsoló külsejű. Carla nem az első alkalommal látta, de nem tudta, hova tenni. Mellette a fiatalember a kora felől a nő fia is lehetett volna. Vékony volt, és nem túl magas, de olyan külsejű, akár egy filmcsillag. Az arca már-már túl szép lett volna, ha az orra nem olyan lapos és ferde. A két jövevény döbbenten bámult, a fiatalember fehér volt a dühtől.

Elsőnek az asszony szólalt meg angolul.

– Szervusz, Maud! – mondta, és a hangja homályosan ismerős volt Carlának. – Nem ismersz meg? – folytatta. – Eth Leckwith vagyok, ő pedig Lloyd.

*

Lloyd Williams talált egy ökölvívóklubot Berlinben, ahol pár pennyért egy órát edzhetett. A klub Berlin északi részén, egy Wedding nevű munkáskerületben volt. Buzogányokkal, medicinlabdával gyakorolt, ugrókötelezett, püfölte a bokszzsákot, azután fejvédőt vett föl, és öt menetet bokszolt a ringben. A klub edzője kerített neki egy edzőtársat, egy korabeli német fiút, aki ugyanúgy váltósúlyú volt, mint Lloyd. A német fiúnak észrevehetetlenül gyors, remek jobbegyenesei voltak, és többször is eltalálta, amíg Lloyd le nem ütötte egy balhoroggal.

Lloyd goromba környéken, a londoni East Enden nőtt fel. Tizenkét éves korában rászálltak az iskolában.

– Velem is ez történt – mondta Bernie Leckwith, a mostohaapja. – Ha a legokosabb vagy az iskolában, kipécéznek, és te leszel az osztályban a schlammer. – Papa zsidó volt, akinek az anyja kizárólag jiddisül beszélt. Ő vitte el Lloydot az Aldgate-i Ökölvívóklubba. Ethel rosszallotta, de Bernie keresztülvitte az akaratát, ami nem túl gyakran esett meg náluk.

Lloyd megtanulta, hogy fürgén mozogjon, és keményen üssön. A macerálás abbamaradt. Az orrát is betörték, úgyhogy már nem volt annyira szépfiú, és fölfedezte a tehetségét. Gyors reflexei voltak, harcos természete, és díjakat nyert a ringben. Edzője csalódására a Cambridge-i Egyetemre akart menni, ahelyett hogy felcsapott volna hivatásos ökölvívónak.

Lezuhanyozott, felöltözött, azután elment egy munkáskocsmába, vett egy pohár csapolt sört, és leült, hogy megírja féltestvérének, Millie-nek, mit műveltek a barnaingesek. Millie irigyelte, amiért ő utazhat el az anyjukkal, és Lloyd megígérte, hogy gyakran küld neki beszámolókat.

Megrázta a reggeli botrány. A politika hozzátartozott a mindennapjaihoz: az anyja parlamenti képviselő volt, az apja önkormányzati tanácstag, maga Lloyd a Munkáspárt ifjúsági szövetségének londoni elnöke. De neki a politika csak vitatkozást és szavazást jelentett – mindmostanáig. Még sosem látott olyat, hogy egyenruhás huligánok szétverjenek egy irodát, miközben a rendőrség csak áll és mosolyog. Itt nem kesztyűs kézzel politizáltak. Ez megrendítette.

„Megtörténhet ez Londonban is, Millie?” – írta. Elsőre azt gondolta, hogy ez elképzelhetetlen. Pedig Hitlernek voltak hívei a brit iparbárók és laptulajdonosok között is. Alig pár hónapja, hogy a parlamentből kiugrott Sir Oswald Mosley megalapította a Brit Fasiszták Unióját. Ők is szerették katonás egyenruhában illegetni magukat, mint a nácik. Mi jöhet még?

Befejezte a levelet, összehajtogatta, azután fölszállt a városközpontba tartó helyiérdekűre. Anyja és ő ma este együtt vacsoráznak a von Ulrich házaspárral, Walterral és Mauddal. Maudot és mamát rendhagyó barátság fűzte egymáshoz, mert Ethel annak idején egy fényes kastélyban kezdett el dolgozni, amely Maudék családjáé volt. Később együtt voltak szüfrazsettek, akik a nők szavazati jogáért harcoltak. A háború alatt közösen adták ki a Katonafeleség című feminista újságot. De aztán összevesztek a politikai taktikán, és elhidegültek egymástól.

Lloyd még élénken emlékezett a von Ulrich család 1925-ös londoni látogatására. Tízéves volt, elég idős ahhoz, hogy szégyenkezzen, amiért nem beszél németül, miközben az ötéves Erich és a hároméves Carla kétnyelvűek voltak. Ethel és Maud ekkor békült ki.

Elindult a Bistro Robert nevű étterembe, amelyet art deco stílusban rendeztek be kérlelhetetlenül szögletes székekkel, asztalokkal, festettüveg burájú, cirádás kovácsoltvas állólámpákkal. Lloydnak sokkal jobban tetszettek a kikeményített fehér szalvéták, amelyek vigyázzban álltak a tányérok mellett.

A többiek már ott voltak. Micsoda fantasztikus két nő, gondolta a fiú, amíg közeledett az asztalhoz: határozottak, elegánsak, szépek, magabiztosak. A többi vacsorázó csodálattal nézte őket. Vajon az anyja mennyit köszönhet arisztokrata barátnőjének, hogy olyan jó ízléssel öltözködik?

Miután rendeltek, Ethel elmagyarázta utazásának célját.

– 1931-ben elvesztettem a mandátumomat – mondta. – Remélem, hogy a következő választáson visszanyerem, de közben is élnem kell. Maud, szerencsére te megtanítottál az újságírásra.

– Nem sokat tanítottam én neked – felelte Maud. – Ösztönös érzéked van hozzá.

– Cikksorozatot írok a nácikról a News Chronicle-nek, és leszerződtem egy könyvre egy Victor Gollancz nevű kiadóval. Lloydot tolmácsnak hoztam, mert németül és franciául tanul.

Lloyd figyelte anyja büszke mosolyát, és úgy érezte, ezt nem érdemli meg.

– Tolmácsi képességeimet még nem nagyon kellett próbára tennem – szabadkozott. – Mostanáig leginkább olyan emberekkel találkoztunk, mint önök, akik tökéletesen beszélnek angolul.

Lloyd borjúbécsit rendelt, mert ilyesmit még nem kóstolt Angliában. Finomnak találta. Miközben ettek, Walter megkérdezte:

– Nem kellene iskolában lenned?

– Mama úgy gondolta, így többet tanulok meg németül, és az iskola egyetértett.

– Miért nem állsz be hozzám dolgozni egy időre a Reichstagba? Sajnos, fizetni nem tudok, de egész nap németül beszélhetnél.

Lloyd föllelkesült.

– Nagyon szívesen! Remek lehetőség!

– Már ha Ethel nélkülözhet – tette hozzá Walter.

Ethel elmosolyodott.

– Visszakérhetem alkalmanként, amikor szükségem van rá?

– Ez természetes.

Ethel átnyúlt az asztalon, és megérintette Walter kezét. Bensőséges mozdulat volt, Lloyd láthatta, hogy ezt a három embert nagyon szoros szálak fűzik össze.

– Igazán kedves tőled, Walter – mondta.

– Tulajdonképpen nem. Nekem jön jól egy okos fiatal titkár, aki ért a politikához.

– Én már nem vagyok biztos benne, hogy értem a politikát. – mondta Ethel. – Mi az ördög történik Németországban?

– A húszas évek közepéig egész jól elboldogultunk – válaszolt Maud. – Demokratikus kormányunk és fejlődő gazdaságunk volt. De minden romba dőlt, amikor 1929-ben a Wall Streeten beütött a krach. Most a válság mélypontján vagyunk. – A hangja reszketett a felindultságtól, amely közel állt a szenvedéshez. – Ha meghirdetnek egy állást, száz ember áll sorba érte. Látom az arcukat. Kétségbeesettek. Nem tudják, hogyan adjanak enni a gyerekeiknek. A nácik reményt ígérnek nekik, ők pedig azt kérdezik maguktól: „Mit veszíthetek?”

Walter láthatóan úgy vélte, hogy Maud kissé túloz. Vidámabb hangot ütött meg:

– A jó hír az, hogy Hitler nem szerzett többséget a németek között. A legutóbbi választáson a nácik a szavazatok egyharmadát kapták. Ettől függetlenül ők voltak a legnagyobb párt, de Hitler szerencsére egy kisebbségi kormány élén áll.

– Ezért követelt újabb választást – szólt közbe Maud. – Abszolút többségre van szüksége, hogy Németországot átalakíthassa azzá a kegyetlen diktatúrává, amelyet akar.

– És megkapja? – kérdezte Ethel.

– Nem – felelte Walter.

– Igen – válaszolta Maud.

– Nem hiszem, hogy a német nép valaha is a diktatúrára szavazna – jegyezte meg Walter.

– De ez nem lesz tisztességes választás! – dühöngött Maud. – Csak azt nézd, mi történt ma a lapommal! Bárki, aki a nácikat bírálja, veszélybe kerül. Közben az ő propagandájuk mindenütt ott van.

– Úgy látom, senki sem vág vissza! – mondta Lloyd. Hogy miért nem érkezett pár perccel korábban ma délelőtt a Demokrata redakciójához! Akkor lecsaphatott volna néhány barnaingest. Észrevette, hogy ökölbe szorítja a kezét. Gyorsan ellazította az ujjait, de a felháborodása nem csökkent. – A baloldal miért nem támadja meg a náci újságokat? Kóstoltassák meg velük a saját orvosságukat!

– Nem szabad erőszakkal felelnünk az erőszakra! – mondta Maud nyomatékosan. – Hitler ürügyet keres a kemény fellépésre, hogy rendkívüli állapotot hirdethessen, felszámolhassa az állampolgári jogokat, és börtönbe csukhassa ellenfeleit. – Védekező hangon folytatta: – Óvakodnunk kell ürügyet adni neki, mindegy, milyen nehéz!

Befejezték a vacsorát. Az étterem kezdett kiürülni. Amikor felszolgálták a kávét, megjelent a tulajdonos, Walter másod-unokatestvére, Robert von Ulrich és Jörg, a séf. Robert a Nagy Háború előtt a londoni osztrák nagykövetség diplomatája volt ugyanabban az időben, amikor Walter a német nagykövetségen dolgozott – és beleszeretett Maudba.

Robert hasonlított Walterra, de sokkal piperkőcebbül öltözött: a nyakkendőjében aranytű díszlett, az óraláncáról zsuzsuk lógtak, a haját vastagon pomádézta. Jörg fiatalabb, szőke férfi volt, finom arcú, barátságos mosolyú. Együtt voltak hadifoglyok Oroszországban. Most közös lakásban éltek az étterem fölött.

Felidézték Walter és Maud esküvőjét, amelyet nagy titokban tartottak a háború előestéjén. Nem hívtak vendégeket, de Robert és Ethel volt a násznagy és a koszorúslány.

– Pezsgőt ittunk a szállodában, utána tapintatosan azt mondtam, hogy Robert és én távozunk, Walter pedig… – Ethel visszafojtotta a kuncogását – …Walter azt mondta: „Azt hittem, hogy együtt vacsorázunk itt!”

Maud somolygott.

– Képzelheted, hogy örültem!

Lloyd a kávéját bámulta, és zavarban volt. Tizennyolc éves volt és szűz, feszélyezte ez az évődés a nászéjszakáról.

Ethel valamivel komolyabban megkérdezte Maudot:

– Hallottál mostanában Fitzről?

Lloyd tudta, hogy a titkos házasság borzasztó törést okozott Maud és a bátyja, Fitzherbert gróf között. Fitz kitagadta Maudot, mert nem járult elébe, hogy tőle, a családfőtől kérje az engedélyt a házasságához.

Maud szomorúan rázta a fejét.

– Írtam neki, amikor Londonba utaztunk, de nem volt hajlandó találkozni velem. A büszkeségét sértettem meg azzal, hogy hozzámentem Walterhoz, és még csak nem is szóltam neki. Fájdalom, a bátyám olyan ember, aki képtelen megbocsátani.

Ethel fizetett. Németországban minden olcsó volt annak, aki valutával fizetett. Már éppen fel akartak állni, hogy távozzanak, amikor egy idegen lépett az asztalukhoz, és noha senki sem invitálta, odahúzott magának egy széket. Nagydarab, kerek képű ember volt, apró bajusszal.

A rohamosztagosok egyenruháját viselte.

Robert hidegen nézett rá:

– Mit óhajt, uram?

– Thomas Macke bűnügyi nyomozó vagyok. – Megragadta egy arra haladó pincér karját, és azt mondta neki: – Hozzon egy kávét.

A pincér kérdőn nézett Robertre, aki bólintott.

– A porosz rendőrség politikai osztályán dolgozom – folytatta Macke. – A berlini hírszerzést vezetem.

Lloyd halkan fordított az anyjának.

– Az étterem tulajdonosával egy személyes ügyet akarok megbeszélni – folytatta Macke.

– Hol dolgozott egy hónapja? – kérdezte Robert.

A kérdés váratlanul érte Mackét, de azonnal válaszolt:

– A kreuzbergi őrsön.

– És mi volt a dolga ott?

– A feljelentéseket iktattam. Miért kérdezi?

Robert bólintott, mintha ilyesmire számított volna.

– Egyszóval kishivatalnokból lett a berlini elhárítás vezetője. Gratulálok a gyors előmeneteléhez. – Ethelhez fordult. – Amióta Hitler január végén kancellár lett, a csatlósa, Hermann Göring tölti be a porosz belügyminiszter tisztét, és parancsol a világ legnagyobb rendőrségének. Azóta Göring tömegével szórja ki a rendőröket, és nácikkal cseréli le őket. – Visszafordult Mackéhoz, és gúnyosan mondta: – Mindazonáltal bizonyosra veszem, hogy váratlan vendégünknél kizárólag az érdem játszott szerepet.

Macke elvörösödött, de megfékezte magát.

– Ahogy mondtam, a tulajdonossal akarok beszélni egy személyes ügyben.

– Kérem, jöjjön vissza reggel. Tíz óra megfelel?

Macke nem reagált a javaslatra.

– A testvérem a vendéglátásban dolgozik – folytatta rendületlenül.

– Ó! Talán ismerem. Macke a neve? Milyen vállalkozása van?

– Egy friedrichshaini kocsmát vezet, ahova dolgozó emberek járnak.

– Aha. Akkor valószínűleg találkoztam vele.

Lloyd nem tartotta bölcs dolognak, hogy Robert ilyen maró gúnnyal beszél. Macke otromba alak, nem érdemel udvariasságot, de valószínűleg komoly bajt tud okozni.

– A testvérem szeretné megvenni ezt az éttermet – közölte Macke.

– Vagyis a testvére ugyanakkorát akar fölfelé lépni, mint maga.

– Hajlandók vagyunk felajánlani magának húszezer márkát, amit két év alatt fizetnénk ki.

Jörgből kitört a nevetés.

– Engedje meg, hogy elmagyarázzak magának valamit, nyomozó úr – mondta Robert. – Én osztrák gróf vagyok. Húsz évvel ezelőtt kastélyom és hatalmas birtokom volt Magyarországon, ott élt az anyám és a húgom. A háborúban elvesztettem a családomat, a kastélyomat, a földjeimet még a hazámat is, amely… összement. – Gúnyos derültsége elillant, hangja érdes lett a felindultságtól. – Úgy érkeztem Berlinbe, hogy a rokonom, Walter von Ulrich lakcímén kívül semmim sem volt. Mégis sikerült megnyitnom ezt az éttermet. – Nyelt egyet. – Ez mindenem. – Elnémult, ivott egy korty kávét. Az asztalnál ülők hallgattak. Robert visszanyerte az önuralmát, és valamennyire a fölényét is. – Még ha gavalléros árat ajánlott volna – amit nem tett –, azt is visszautasítanám, mert az egész életemet adnám el. Nem szeretnék udvariatlan lenni, noha maga modortalanul viselkedett. De az éttermem semennyiért nem eladó. – Fölállt, kezet nyújtott. – Jó éjt, Macke nyomozó.

Macke gépiesen kezet rázott vele, de rögtön olyan képet vágott, mint aki megbánta. Leplezetlen haraggal állt föl. Vaskos arca bíborban játszott.

– Erről még beszélünk – mondta, azzal kiment.

– Micsoda bugris! – morogta Jörg.

– Látod, mi mindent kell elviselnünk? – szólt oda Walter Ethelnek. – Csak azért, mert ezt az egyenruhát hordja, bármit megtehet, amit akar!

Lloydot idegesítette Macke hidegvére. A rendőr láthatólag bizonyosra vette, hogy az általa ajánlott összegért megszerezheti az éttermet. Úgy reagált Robert visszautasítására, mintha az nem lenne több egy mulandó kudarcnál. Ennyire erősek a nácik?

Oswald Mosley és brit fasisztái ugyanezt akarták: olyan országot, ahol a megfélemlítés és az ütleg lép a törvény helyébe. Hogy lehetnek ilyen irtózatosan hülyék az emberek?

Fölvették a kabátjukat, kalapjukat, elbúcsúztak Roberttől és Jörgtől. Ahogy kiléptek az utcára, Lloyd füstszagot érzett – nem dohányfüstöt, hanem valami mást. Beszálltak Walter autójába, egy BMW Dixi 3/15-be, amelyről a fiú tudta, hogy ez az Austin 7-es német változata.

Ahogy áthajtottak a Tiergarten Parkon, két tűzoltóautó előzte meg őket hangos kolompolással.

– Hol lehet a tűz? – kérdezte Walter.

Egy perccel később lángok izzó fényét pillantották meg a fák között.

– A Reichstag közelében – vélte Maud.

– Jobb, ha megnézzük – mondta Walter hirtelen aggodalommal, és leírt egy éles kanyart.

Erősödött a füstszag. Lloyd látta a fák teteje fölött az égnek szökkenő lángokat.

– Ez nagy tűz – mondta.

Kiértek a parkból a Königsplatzra, a széles térre, amelynek két végéről a Reichstag és a Kroll Operaház nézett farkasszemet. A Reichstag lángolt. Vörös és sárga fények táncoltak a klasszicista ablaksorok mögött. A középső kupola tűz- és füstgejzíreket okádott.

– Ó, ne! – mondta Walter, és Lloyd hallotta a hangjában a keserű bánatot. – Irgalmas isten, ezt ne!

Megállította a kocsit, valamennyien kiszálltak.

– Ez katasztrófa – mondta Walter.

– Egy ilyen szép, régi épület! – bánkódott Ethel.

Walter valami meglepő dolgot válaszolt.

– Nem érdekel engem az épület. Itt a mi demokráciánk ég.

Kisebb tömeg bámészkodott úgy ötvenméternyiről. Az épület előtt tűzoltóautók sorakoztak, a tömlők már a lángokra szegeződtek, vízsugarak lövelltek be a törött ablakokon. A maroknyi ácsorgó rendőr semmit sem csinált. Walter megszólította az egyiket.

– A Reichstag képviselője vagyok – mondta. – Mikor kezdődött?

– Egy órája – felelte a rendőr. – Elfogtuk az egyik tettest – egy szál gatyában! A ruhájából rakott tüzet.

– Kötélkordont kellene húzniuk – mondta Walter hivatalos hangon. – Hogy az emberek biztos távolságra legyenek.

– Igen, uram – mondta a rendőr, és elment.

Lloyd arrébb osont a többiektől, és közelebb húzódott az épülethez. Már kezdték megfékezni a tüzet: kevesebb lett a láng és több a füst. Odament a tűzoltóautók mellett az egyik ablakhoz. A dolog nem tűnt túl veszélyesnek, és a kíváncsisága, mint rendesen, legyőzte az óvatosságát.

Amikor beleselkedett az ablakon, láthatta a súlyos károkat: csak törmelékhalmok maradtak a bedőlt falak, leszakadt mennyezetek helyén. A tűzoltókon kívül voltak télikabátos, polgári személyek is – feltehetőleg a Reichstag tisztviselői –, akik ide-oda járkáltak a romok között, felmérték a kárt. Lloyd odaért a bejárathoz, fölment a lépcsőn.

Két fekete Mercedes száguldott oda a Reichstaghoz éppen akkor, amikor a rendőrök elkezdték fölállítani a kordont. Lloyd kíváncsian bámészkodott. A második autóból kipattant egy világos esőkabátot viselő ember. Kis bajusza volt, fekete haja a homlokába hullott. Lloyd rádöbbent, hogy az új kancellárt, Adolf Hitlert látja.

Hitlert egy magasabb férfi követte, a kancellár személyi testőrségének, a Schutzstaffelnek az egyik tagja, az SS fekete egyenruhájában. Mögöttük Joseph Goebbels, a zsidófaló propagandafőnök sántikált. Lloyd az újságok fényképeiről ismerte fel őket. Annyira megbabonázta a látványuk, hogy még iszonyodni is elfelejtett.

Hitler kettesével szedte a fokokat, egyenesen Lloyd felé tartott. A fiú ösztönszerűen kinyitotta a nagy ajtót, és szélesre tárta a kancellár előtt. Hitler biccentett, belépett, a sleppje követte.

Lloyd csatlakozott hozzájuk. Senki sem szólt hozzá. Hitler emberei láthatólag feltételezték, hogy a Reichstag személyzetéhez tartozik.

A nedves hamu bűzlött. Hitler és a sleppje átlépegetett az elszenesedett gerendákon és tömlőkön, mocskos pocsolyákban gázolt. Az előcsarnokban ott állt Hermann Göring, elöl felgyűrt karimájú kalapban, teveszőr kabátban, amely majd szétrepedt hatalmas potrohán. Ő az, aki telerakta a rendőrséget nácikkal, gondolta a fiú, mert eszébe jutott az éttermi beszélgetés.

Amint Göring meglátta Hitlert, elüvöltötte magát:

– Ez a kommunista felkelés nyitánya! Most fognak lesújtani! Percet sem vesztegethetünk!

Lloyd olyan furcsán érezte magát, mintha egy színház nézőterén ülne, és színészek játszanák ezeket a hatalmasságokat.

Hitler még Göringnél is ripacsabb volt.

– Most nem lesz kegyelem! – rikácsolta olyan hangon, mintha egy stadionnak szónokolna. – Aki az utunkba áll, felkoncolandó! – Reszketett, miközben belelovallta magát a dühbe. – Ott helyben le kell lőni minden kommunista funkcionáriust! A Reichstag kommunista képviselőit még ma éjjel föl kell kötni! – Úgy nézett ki, mint aki mindjárt szétrobban.

Ugyanakkor volt az egészben valami mesterkélt. Hitler gyűlölete őszintének tűnt, de a kitörés ugyanakkor előadás is volt a környezetének, az embereinek és másoknak. Színész volt, aki a valódi indulatait fújta föl a közönség kedvéért. És Lloyd láthatta, hogy működik is: hallótávolságon belül mindenki úgy bámult Hitlerre, mint akit megdelejeztek.

– Mein Führer – szólalt meg Göring –, ez itt Rudolf Diels, az én politikai rendőrségem főnöke. – A mellette álló vékony, sötét hajú emberre mutatott. – Máris letartóztatta az egyik elkövetőt.

– Marinus van der Lubbe, holland kőműves – közölte minden hisztériától mentes nyugalommal Diels.

– És kommunista! – mondta diadalmasan Göring.

– Akit gyújtogatás miatt kizártak a holland kommunista pártból – tette hozzá Diels.

– Tudtam! – felelte Hitler.

A fiú megértette, hogy Hitler a tényektől függetlenül is mindenképpen a kommunistákat fogja vádolni.

Diels tiszteletteljesen folytatta:

– Az első kihallgatás után azt kell mondanom, hogy egyértelműen elmebeteg, aki tettét magányosan követte el.

– Ostobaság! – rikácsolta Hitler. – Ezt réges-rég megtervezték. De rosszul számoltak! Nem értik, hogy a nép a mi oldalunkon áll!

Göring odafordult Dielshez.

– A rendőrség mostantól riadókészültségben van – mondta. – Vannak listáink a kommunistákról: a Reichstag képviselőiről, az önkormányzati képviselőkről, a kommunista párt szervezőtitkárairól és aktivistáiról. Tartóztassák le valamennyit még ma este! Használjanak lőfegyvert. Kíméletlenül vallassák őket!

– Igenis, miniszter úr – felelte Diels.

Lloyd rádöbbent, mennyire igaza volt Walternak, amikor aggódott. Ez volt az ürügy, amit a nácik annyira vártak. Senkire sem fognak hallgatni, aki azt mondja, hogy a tüzet egy magányos őrült okozta. Ők kommunista összeesküvést akartak, hogy keményen visszavághassanak.

Göring undorral nézte a cipőjén a mocskot.

– Mein Führer, az irodám csak egypercnyire van, de szerencsére a tűz nem ért el odáig – mondta. – Talán visszavonulhatnánk oda?

– Igen. Sok a megbeszélnivalónk.

Lloyd tartotta nekik az ajtót, amíg távoztak. Mihelyt elhajtottak, átlépett a rendőrkordonon, visszament az anyjához és a von Ulrich házaspárhoz.

– Lloyd! Hol voltál? Halálra aggódtam magamat! – mondta Ethel.

– Bementem – válaszolta a fiú.

– Micsoda? Hogyhogy?

– Senki sem állított meg. Káosz van és felfordulás.

Az anyja az ég felé emelte a kezét.

– Nincs veszélyérzete! – sóhajtott.

– Találkoztam Adolf Hitlerrel.

– Mondott valamit? – kérdezte Walter.

– A kommunistákat vádolja a tűzért. Tisztogatás lesz.

– Isten irgalmazzon nekünk – mondta Walter.

*

Thomas Mackét még mindig szúrta Robert von Ulrich megjegyzésének fullánkja. „Vagyis a testvére ugyanakkorát akar fölfelé lépni, mint maga”, mondta von Ulrich.

Hogy miért nem jutott eszébe a válasz! „Miért ne tennénk? Vagyunk olyan jók, mint maga, maga pökhendi bájgúnár!” Macke bosszúra szomjazott, de pár napig túl sok volt a dolga ahhoz, hogy bármit is tehessen.

A porosz titkosrendőrség központja egy hatalmas, elegáns klasszicista épületben volt a Prinz-Albrecht-Straße 8. szám alatt. Mackét mindig eltöltötte a büszkeség, valahányszor belépett az ajtón.

Lázas napok voltak ezek. Négyezer kommunistát tartóztattak le a Reichstag égését követő huszonnégy órában, és azóta is óránként fogdostak össze egyre többet. Németországot megtisztították a mételytől, és Macke máris tisztábbnak találta a berlini levegőt.

Ám a rendőrségi nyilvántartás nem volt naprakész. Az emberek elköltöznek, választásokat nyernek meg és veszítenek el, az öregek meghalnak, fiatalok veszik át a helyüket. Macke vezette azt a csoportot, amely naprakész állapotba hozta a kartotékot, kinyomozta az új neveket és címeket.

Ehhez értett. Szerette a nyilvántartásokat, címtárakat, várostérképeket, lapkivágásokat, mindenféle listát. A kreuzbergi őrsön nem értékelték a képességeit: ott a bűnügyi felderítés abból állt, hogy addig püfölték a gyanúsítottakat, amíg el nem kezdték sorolni a neveket. Remélhetőleg itt jobban méltányolják majd.

Nem mintha zavarta volna, hogy ütlegelik a gyanúsítottakat. Az irodája az épület hátsó traktusában volt, hallhatta az alagsorból a megkínzott férfiak és nők sikoltását, de ez nem zavarta. Árulók, felforgatók, forradalmárok voltak. Romba döntötték Németországot a sztrájkjaikkal, és még ennél is gonoszabb dolgokat műveltek volna, ha lehetőségük nyílik rá. Macke nem sajnálta őket. Csak azt bánta, hogy nincs köztük Robert von Ulrich, nem könyörög kegyelemért kínjában nyöszörögve.

Csak március másodikán, este nyolckor jutott hozzá, hogy ismét Roberttel foglalkozhasson.

A csoportját hazaküldte, a felfrissített aktákról készült listákat felvitte a főnökéhez, Kringelein felügyelőhöz. Utána visszatért az irataihoz.

Nem kellett hazasietnie. Egyedül élt. A felesége, egy fegyelmezetlen némber meglépett a sógora vendéglőjének egyik pincérével arra hivatkozva, hogy szabad akar lenni. Gyerekeik nem voltak.

Nekilátott, hogy átfésülje az aktákat.

Annyit már kiderített, hogy Robert von Ulrich 1923-ban csatlakozott a náci párthoz, majd két év múlva kilépett. Ez önmagában kevés. Többre volt szüksége.

A kartoték nem volt olyan logikus, mint Macke szerette volna. Mindent összevéve csalódott a porosz rendőrségben. Azt pletykálták, hogy Göring sem rajong érte, és azt tervezi, hogy leválasztja a közönséges rendőrségről a politikai és felderítő osztályt, majd ezekből szervez egy új, hatékonyabb titkosrendőrséget. Macke helyeselte az elgondolást.

Semmit nem talált Robert von Ulrichról a közönséges aktákban. Talán nemcsak a rendőrség felületessége miatt. Lehet, hogy valóban feddhetetlen. Osztrák grófként valószínűtlen, hogy kommunista vagy zsidó lenne. Még eddig az volt a legrosszabb, hogy az unokatestvére, Walter szociáldemokrata. De ez nem bűn – még nem az.

Belátta, hogy előbb kellett volna kutatnia, és csak utána közelednie Roberthez. De ő mindenféle információ nélkül állított be hozzá. Tudhatta volna, hogy ez hiba. Ezért volt kénytelen elviselni a leereszkedő gúnyt. Őt megalázták. De még megfizet érte!

Nekifeküdt a vegyes aktáknak, amelyek a szoba végében álló poros szekrényből kerültek elő.

Von Ulrich neve nem bukkant fel, ám egy irat hiányzott.

A szekrényajtó belsejébe felrajzszögezett lista szerint léteznie kellett egy 117 oldalas aktának, amely az „Erkölcstelen intézmények” címet viselte. Ez úgy hangzott, mint a berlini éjszakai lokálok felmérése. Macke sejtette, miért nincs ott. Bizonyára nemrég használhatták: a dekadensebb mulatókat bezárták, amikor Hitler kancellár lett.

Visszament az emeletre. Kringelein eligazítást tartott az egyenruhás rendőröknek, mielőtt razziára indultak volna a kommunisták és cinkosaik után a megadott címekre.

A nyomozó habozás nélkül félbeszakította a főnökét. Kringelein nem volt náci, nem mert volna megdorgálni egy SA-tagot.

– Az erkölcstelen intézmények aktáját keresem.

Kringelein láthatólag bosszankodott, de nem tiltakozott.

– Az oldalsó asztalon – felelte. – Szolgálja ki magát.

Macke fogta az aktát, és visszatért a szobájába.

A felmérés öt éve készült. Felsorolta az akkori mulatókat, és ismertette, milyen tevékenység folyik bennük: szerencsejáték, szeméremsértő előadások, prostitúció, kábítószer-árusítás, homoszexualitás és egyéb perverziók. Az akta megnevezte a tulajdonosokat és a befektetőket, a klubtagokat és az alkalmazottakat. Macke türelmesen elolvasott minden bejegyzést: Robert von Ulrich talán kábítószeres, vagy kurvázik.

Berlin híres volt a homoszexuális klubjairól. Macke átrágta magát a Rózsaszín Papucsról szóló sivár bekezdésen: itt férfiak táncoltak férfiakkal, a színpadon transzvesztiták énekeltek. A felügyelő néha gusztustalannak érezte a munkáját.

Ujja végigfutott a tagnévsoron, és megtalálta Robert von Ulrichot.

Elégedetten felsóhajtott.

Valamivel lejjebb felfedezte Jörg Schleicher nevét is.

– Lám, lám! – mondta. – Most majd meglátjuk, mennyire tetszik gúnyolódni!

*

Amikor Lloyd legközelebb találkozott Walterral és Mauddal, azok dühösebbek – és riadtabbak voltak.

Ez a következő szombaton, március 4-én, a választás előtti napon történt. Lloyd és Ethel azt tervezte, hogy Walterral együtt elmennek az általa szervezett szociáldemokrata nagygyűlésre, előzőleg pedig von Ulrichék mittei házában ebédelnek.

Von Ulrichék egy tizenkilencedik századi házban laktak, nagy ablakú, tágas szobákban, bár eléggé kopott bútorok között. Az ebéd egyszerű volt, sertéssült krumplival és káposztával, de jó bort adtak hozzá. Walter és Maud úgy beszéltek magukról, mintha szegények lennének, és semmi kétség, sokkal egyszerűbben éltek, mint a szüleik, de mindent összevéve éhezniük nem kellett.

Viszont meg voltak rémülve.

Hitler rábeszélte Németország koros elnökét, Paul von Hindenburgot, hogy hagyja jóvá „a nép és az állam védelméről” szóló rendeletet, amely felhatalmazta a nácikat mindarra, amit addig is csináltak, vagyis hogy összeverjék és megkínozzák politikai ellenfeleiket.

– Hétfő éjszaka óta húszezer embert tartóztattak le! – mondta Walter remegő hangon. – Nemcsak kommunistákat, de olyanokat is, akiket a nácik „kommunistaszimpatizánsnak” minősítenek.

– Vagyis bárkit, aki nem tetszik nekik – tette hozzá Maud.

– Hogyan lehet most demokratikus választást tartani? – kérdezte Ethel.

– Mindent meg kell tennünk – felelte Walter. – Ha nem kampányolunk, a nácik dolgát könnyítjük meg.

– Meddig gondolják még – türelmetlenkedett Lloyd –, hogy helytelen dolog erőszakkal felelni az erőszakra?

– Ezt komolyan gondoljuk – válaszolta Maud. – A békés ellenállás az egyetlen reményünk.

– A szociáldemokrata pártnak van egy félkatonai szárnya, a Reichs-banner, de az gyenge – mondta Walter. – Egy kis csoport szociáldemokrata azt javasolta, hogy erőszakkal viszonozzuk a nácik brutalitását, de leszavazták őket.

– Ne felejtsd el, Lloyd – folytatta Maud –, hogy a nácik kezében van a rendőrség, és a hadsereg is mellettük áll.

Walter a zsebórájára pillantott.

– Mennünk kell.

– Walter, miért nem fújod le? – kérdezte hirtelen Maud.

Férje nagyot nézett.

– Hétszáz jegyet adtak el!

– Ó, vigye el az ördög a jegyeket! – vágta rá Maud. – Én miattad aggódom!

– Ne aggódj. Úgy osztották ki a jegyeket, hogy bajkeverők ne jöhessenek be.

Lloyd nem hitte, hogy Walter csakugyan olyan magabiztos, mint amilyennek mutatja magát.

– Különben sem okozhatok csalódást azoknak az embereknek, akik még hajlandók eljönni egy demokratikus politikai gyűlésre – folytatta Walter. – Ők jelentik az utolsó reménységünket.

– Igazad van – bólintott Maud. Ethelre nézett. – Talán neked és Lloydnak itthon kellene maradnotok. Veszélyes lesz, akármit mond is Walter, és ez végül is nem a ti országotok.

– A szocializmus nemzetközi – makacskodott Ethel. – A férjedhez hasonlóan én is méltányolom az aggodalmadat, de azért vagyok itt, hogy első kézből tanulmányozzam a német politikát, és nem fogom ezt kihagyni.

– A gyerekek semmi esetre sem jöhetnek! – szögezte le Maud.

– Én nem is akarok menni! – közölte Erich, a fia.

Carla csalódottnak látszott, de nem szólt.

Walter, Maud, Ethel és Lloyd beszállt Walter kis autójába. Lloyd egyszerre volt ideges és lelkes. Itt sokkal jobban ráláthat a politikára, mint bármelyik otthoni barátja. Ha verekedni kell, attól sem fél!

Kelet felé tartottak, keresztül az Alexanderplatzon, egy olyan negyedbe, ahol szegényesek voltak a házak, kicsik a boltok, és némelyiken héber betűs volt a cégér. A szociáldemokrata párt a munkásság pártja volt, de a brit Munkáspárthoz hasonlóan néhány jómódú támogatóval is dicsekedhetett. Walter von Ulrich a felsőbb osztályok kisebbségéhez tartozott.

Az autó bekanyarodott egy védőtető alá, amelyre azt írták: „Népszínház”. Máris sor állt előtte. Walter keresztülvágott az úttesten, és intett a várakozó tömegnek, amely éljenezni kezdett. Lloyd és a többiek követték az épületbe.

Walter kezet rázott egy tizennyolc év körüli, ünnepélyes arcú fiatalemberrel.

– Ő Wilhelm Frunze, a helyi párttitkárunk.

Frunze az a fajta fiú volt, aki olyan, mintha eleve középkorúnak született volna. Legombolt zsebű sportkabátot viselt, amely körülbelül tíz éve volt divat.

Frunze megmutatta, hogyan lehet a színház ajtóit belülről lezárni.

– Amint a hallgatóság leül, zárunk, így a bajkeverők nem jöhetnek be – mondta.

– Nagyon helyes – bólintott Walter. – Jól csináltátok.

Frunze bekísérte őket a nagyterembe. Walter fölment a színpadra, és üdvözölt néhány jelöltet, akik már ott voltak. Sorra érkeztek az emberek, és elfoglalták a széküket. Frunze odavezette Maudot, Ethelt és Lloydot az első sorban fenntartott helyeikre.

Odajött két fiú. A fiatalabb, aki tizennégynek tűnt, de magasabb volt Lloydnál, kifogástalan jólneveltséggel üdvözölte Maudot, kissé még meg is hajolt.

– Ő Werner Franck, Monika barátnőm fia – mutatta be Ethelnek Maud. – Az apád tudja, hogy itt vagy? – kérdezte a fiútól.

– Igen. Azt mondta, jobb, ha személyes tapasztalatból ismerem meg a szociáldemokráciát.

– Nácihoz képest igazán széles látókörű.

Lloydnak az volt a véleménye, hogy elég kemény dolog ilyet mondani egy tizennégy éves fiúnak, ám Werner nem ijedt meg Maudtól.

– Az apám nem igazán hisz a nácizmusban, de úgy gondolja, hogy Hitler jót tesz a német gazdasági életnek.

– Hol tesz az jót az üzletnek, hogy ezreket bebörtönöznek? – háborodott fel Wilhelm Frunze. – Még ha eltekintünk is az igazságtalanságtól, a rabok nem dolgozhatnak!

– Egyetértek – helyeselt Werner. – Hitler kíméletlensége mégis népszerű.

– Az emberek azt hiszik, hogy a bolsevik forradalomtól mentik meg őket – mondta Frunze. – A náci sajtó meggyőzte őket, hogy a kommunisták gyilkosságokra, gyújtogatásra, mérgezésre készültek minden városban és faluban.

Most megszólalt Werner társa, egy nála alacsonyabb, de idősebb fiú.

– Ennek ellenére nem a kommunisták, hanem a barnaingesek vonszolják le az embereket a pincékbe, és törik össze bottal a csontjukat. – Folyékonyan, bár enyhén idegenes akcentussal beszélt németül. Lloyd nem tudta hova tenni a kiejtését.

– Elnézést, elfelejtettem bemutatni Vlagyimir Peskovot – mondta Werner. – Az iskolámba, a berlini Fiúakadémiára jár, de mindenki csak Vologyának hívja.

Lloyd fölállt, és kezet rázott Vologyával, aki vele egyidős lehetett, és roppant stramm jelenség volt a nyílt kék tekintetével.

– Ismerem Vologya Peskovot – mondta Frunze. – Én is a berlini Fiúakadémiára járok.

– Wilhelm Frunze az iskola zsenije – közölte Vologya. – A legjobb fizikus, kémikus és matematikus.

– Ez igaz – bólintott Werner.

Maud merőn nézte Vologyát, majd megszólalt:

– Peskov? Az apád Grigorij?

– Igen, Frau von Ulrich. Katonai attasé a szovjet nagykövetségen.

Szóval Vologya orosz. És milyen könnyedén beszél németül, jegyezte meg némi irigységgel Lloyd. Nyilván azért, mert itt él.

– Jól ismerem a szüleidet – mondta Vologyának Maud. Lloyd már kikövetkeztette, hogy az asszony minden berlini diplomatát ismer. Hozzátartozik a munkájához.

Frunze megnézte az óráját.

– Ideje kezdeni.

Fölment a színpadra, és figyelmet kért.

A színház elcsöndesedett.

Frunze bejelentette, hogy a jelöltek fognak beszélni, utána a hallgatóság kérdéseket tehet föl. A jegyeket a Szociáldemokrata Párt tagjai között osztották ki, az ajtókat már bezárták, így mindenki szabadon beszélhet, hiszen barátok között vannak.

Mintha egy titkos társaságban lennénk, gondolta Lloyd. Ő nem ezt nevezte demokráciának.

Elsőnek Walter beszélt. Lloyd megállapította, hogy egyáltalán nem demagóg. Nem használt szóvirágokat. Bár így is hízelgett a hallgatóságának, értelmes, tájékozott férfiaknak és nőknek nevezte őket, akik megértik a politikai kérdések összetettségét.

Alig néhány perce beszélt, amikor egy barnainges lépett a színpadra.

Lloyd elkáromkodta magát. Ez hogy került ide? A kulisszák mögül jött: valaki nyilván kinyitotta a művészbejárót.

Kefehajú, drabális dúvad volt. A színpad elejére ment, és elbődült:

– Ez egy lázító összejövetel! Kommunisták és felforgató elemek nem kívánatosak a mai Németországban. Az összejövetelt ezennel bezárom!

Magabiztos pökhendisége felháborította Lloydot. Bár találkozhatna a ringben a nagy marhájával!

Wilhelm Frunze felpattant, a betolakodó elé ugrott, és dühösen rákiáltott:

– Kifelé, te huligán!

A barnainges nagy erővel mellbe lökte. Frunze visszatántorodott, megbotlott és hanyatt esett.

A hallgatóság felugrott, egyesek haragos kiáltásokkal tiltakoztak, mások sikoltottak félelmükben.

Újabb barnaingesek bukkantak elő a kulisszák mögül.

Jól kitervelték a férgek, állapította meg elszörnyedve Lloyd.

Az ember, aki fellökte Frunzét, azt üvöltötte:

– Kifelé! – A többi barnainges átvette a kiáltást. – Kifelé! Kifelé! Kifelé! – Már legalább húszan voltak, és egyre nőtt a számuk. Némelyiknél rendőrségi gumibot vagy rögtönzött fustély volt. Lloyd látott egy hokiütőt, egy fakalapácsot, még egy széklábat is. Fel-alá grasszáltak a színpadon, ördögien vigyorogtak, bömbölés közben a fegyvereikkel hadonásztak. Lloyd bizonyosra vette, hogy csak azt várják, mikor ronthatnak rá az emberekre.

Felugrott. Ő, Vologya és Werner gondolkodás nélkül védővonalba álltak Ethel és Maud előtt.

A hallgatóság egyik fele távozni próbált, a másik fele ordított, és az öklét rázta a betolakodókra. Akik kifelé tartottak, egymást lökdösték, kisebb dulakodásokra is sor került. Sok nő sírva fakadt.

A színpadon Walter megmarkolta a pulpitust és elkiáltotta magát:

– Kérem, mindenki őrizze meg a nyugalmát! Semmi szükség a felfordulásra! – A többség nem hallhatta, akik meg igen, nem törődtek vele.

A barnaingesek kezdtek leugrálni a színpadról, és belerontottak a tömegbe. Lloyd karon fogta az anyját, Werner Maudot. Egy csoportban indultak a legközelebbi kijárathoz. Csakhogy addigra minden ajtót eltorlaszoltak a pánikba esett emberek, akik távozni akartak. A barnaingeseknek mindegy volt: tovább ordibáltak, hogy kifelé.

A támadók jobbára izmos férfiak voltak, míg a közönségben akadtak nők és öregek is. Lloyd boldogan visszaütött volna, de nem tehette.

Egy ember, aki a Nagy Háború sisakját viselte, meglökte a vállával Lloydot, aki az anyjának tántorodott. Megállta, hogy behúzzon egyet a sisakosnak. A legfontosabb most az volt, hogy megvédje a mamát.

Egy gumibotot markolászó, pattanásos kölyök hátba lökte Wernert, és azt rikoltotta:

– Mars ki, mars ki! – Werner megpördült a sarkán, és egyet lépett felé. – Hozzám ne érj, te fasiszta disznó! – mondta. A barnainges megtorpant, és riadt képet vágott, mintha nem számított volna ellenállásra.

Werner ismét elfordult, Lloydhoz hasonlóan csak az érdekelte, hogy biztonságba helyezzék a nőket. Ám a drabális alak meghallotta a szóváltást, és felordított:

– Kit neveztél te disznónak? – Azzal odavágott az öklével Werner tarkójára. Rosszul célzott, csak súrolta a fiút, az mégis feljajdult, és néhány támolygó lépést tett előre.

Vologya közéjük ugrott, és kétszer behúzott a nagy meláknak. Lloyd megcsodálta a fürge sorozatot. Pár pillanattal később mind a négyen odaértek az ajtóhoz. Lloydnak és Wernernek sikerült kijuttatnia az aszszonyokat az előtérbe. A tolakodás és lökdösődés ott abbamaradt. Nem voltak barnaingesek.

Miután a nők biztonságban voltak, Lloyd és Werner visszanézett a színházterembe.

Vologya vitézül küzdött a behemóttal, csakhogy szorult helyzetben volt. Egyfolytában püfölte a barnainges képét és a törzsét, de nem sok eredménnyel, mert az csak rázta a fejét, mintha rovarokat hessegetne. Lassan, nehézkesen mozgott, ám amikor mellbe, majd fejbe vágta Vologyát, a fiú megingott. A drabális ember lendületet vett a következő ütéshez. Lloyd attól tartott, hogy azzal megölheti Vologyát.

Ekkor Walter alávetette magát a színpadról, egyenesen a melák hátára. Lloyd szeretett volna éljenezni. Csapkodó végtagokkal zuhantak a földre, és Vologya, legalábbis ideiglenesen, megmenekült.

A pattanásos kölyök, aki hátba lökte Wernert, most a távozó embereket zaklatta, a hátukat, fejüket csapkodta a gumibottal.

– Te gyáva mocsok! – üvöltötte Lloyd, és nekiugrott, ám Werner megelőzte. Félrelökte Lloydot, megragadta a gumibotot, és ki akarta csavarni a kölyök kezéből.

Most beszállt a rohamsisakos is, és egy csákány nyelével megütötte Wernert. Lloyd előrelépett, és bevitt neki egy jobbegyenest. Az ütés tökéletes volt, a bal szeme mellett találta el a sisakost.

Csakhogy az háborús veterán volt, nem ijedős. Megpördült, és Lloyd felé csapott a fustélyával. A fiú könnyedén kitért, és még kétszer megütötte a sisakost, mind a kétszer ugyanott, fölrepesztve a bőrt a szeménél. Ám a sisak megvédte a gazdáját, így Lloyd nem tudta bevinni a balhorgot, amellyel rendszerint padlóra küldte ellenfeleit. Ismét kitért a csákánynyél elől, és ismét képen találta a sisakost, aki meghátrált. Felhasadt bőréből vér patakzott.

Lloyd körülnézett, és látta, hogy a szociáldemokraták most már viszszaütnek. Vad elégedettség töltötte el. A hallgatóság zöme eltávozott az ajtókon át, főleg fiatal férfiak maradtak a színházteremben, ők pedig a székeken átmászva igyekeztek a barnaingesek felé, és többtucatnyian voltak.

Valami kemény eltalálta a tarkóját. Annyira fájt, hogy felüvöltött. Amikor megfordult, egy korabeli fiút látott, aki újabb ütésre emelt egy hasábfát. Lloyd odaugrott hozzá, és kétszer gyomron vágta, először jobbal, aztán ballal. A fiú levegő után kapkodva ejtette el a hasábfát. Lloyd egy felütéssel eltalálta az állát, a suhanc elájult.

Megdörzsölte a tarkóját. Nagyon fájt, de nem vérzett.

Az ujjpercei viszont véreztek, mert lejött róluk a bőr. Lehajolt, megragadta a hasábfát, amely kiesett a kölyök markából.

Amikor legközelebb körülnézett, elégedetten állapította meg, hogy néhány barnainges meghátrált. Fölkapaszkodtak a színpadra, és eltűntek a kulisszák mögött. Feltehetőleg a színészbejáróhoz igyekeztek, amelyen át bejöttek.

A behemót, aki az egészet elkezdte, nyögve ült a padlón, és úgy szorongatta a térdét, mintha valami kibicsaklott volna benne. Wilhelm Frunze fölötte állt, egy falapáttal püfölte, miközben teli torokból ordítva ismételte azokat a szavakat, amelyekkel a barnainges kirobbantotta a zavargást:

– Nem! Kívánatosak! A! Mai! Németországban! – A nagy melák tehetetlenül próbált arrébb gurulni az ütések elől, de Frunze addig ment utána, amíg két másik barnainges meg nem ragadta a társuk karját, és el nem vonszolta.

Frunze hagyta.

„Megvertük őket? – gondolta Lloyd ujjongva. – Talán igen!”

Több fiatalember a színpadig üldözte ellenfelét, de ott megálltak, beérték azzal, hogy sértéseket kiabáljanak az inaló barnaingesek után.

Lloyd a többieket kereste. Vologya arca felpüffedt, az egyik szeme bedagadt. Werner zakója elszakadt, nagy, szegletes szövetdarab leffegett róla. Walter az első sor egyik székén ült, zihált, a könyökét dörzsölgette, de mosolygott. Frunze elhajította a lapátot, amely átrepült az üres széksorok fölött, és hátul ért földet.

– Elláttuk a bajukat, mi? – örvendezett Werner, aki még csak tizennégy éves volt.

Lloyd vigyorgott.

– De el ám!

Vologya átkarolta Frunze vállát.

– Nem is volt rossz egy csomó iskolástól, mi?

– Viszont megakadályozták a gyűlésünket – szólt Walter.

A fiatalok szemrehányóan néztek rá, amiért elrontja a diadalukat.

– Gondolkodjatok ésszerűen, fiúk! – mondta Walter haragosan. – A hallgatóságunk fejvesztve menekült. Mikor lesz bátorságuk ahhoz, hogy ismét elmenjenek egy politikai gyűlésre? A nácik egyértelműen kifejtették a mondanivalójukat. Már az is veszélyes, ha egy másik pártra figyelnek oda, és nem az övékre. A nagy vesztes ma Németország.

– Gyűlölöm ezeket a rohadt barnaingeseket! – mondta Vologyának Werner. – Szerintem én csatlakozom hozzátok, kommunistákhoz.

Vologya keményen nézett rá azzal az izzó kék szemével, és halkan mondta:

– Ha komolyan harcolni akarsz a nácik ellen, ennél valamivel hatékonyabbat is tehetsz.

Lloyd nem értette, mire céloz.

Ekkor visszarohant a nézőtérre Maud és Ethel: egyszerre beszéltek, sírtak és nevettek a megkönnyebbüléstől. Lloyd pedig megfeledkezett Vologya szavairól, és többé nem is gondolt rájuk.

*

Négy nappal később Erich von Ulrich a Hitlerjugend egyenruhájában tért haza.

Úgy érezte magát, mint egy isten!

Volt barna inge, pontosan olyan, amilyet az SA tagjai viselnek, mindenféle rátétekkel és horogkeresztes karszalaggal. Volt előírásos fekete nyakkendője, fekete rövidnadrágja is. Patrióta katona volt, aki a haza szolgálatának szentelte magát. Végre ő is bekerült a bandába!

Ez még jobb volt, mint a Herthának, Berlin kedvenc focicsapatának szurkolni. Ha az apjának nem kellett politikai gyűlésre menni, olykor kivitte Erichet szombaton a meccsekre. Akkor is ezt élte át, hogy egy nagy tömeghez tartozik, amely ugyanazt érzi, amit ő.

De a Hertha néha kikapott, és Erich ilyenkor vigasztalhatatlanul tért haza.

A nácik viszont győztesek.

Rettegett, hogy az apja mit szól majd.

Ez azért dühítő a szüleiben. Ragaszkodnak hozzá, hogy ő ne igazodjon. Minden fiú belépett a Hitlerjugendbe. Sportoltak, énekeltek, kalandoztak erdőn-mezőn a város mellett. Okosak, egészségesek, összetartók és talpraesettek voltak.

Erichet nagyon erősen foglalkoztatta a gondolat, hogy egy napon harcolnia kell – úgy, ahogy az apjának meg a nagyapjának –, és szeretett volna felkészülni. Addigra edzett, kemény, fegyelmezett és agresszív akart lenni.

A nácik gyűlölték a kommunistákat, de hát őket apa és anya sem szerette. Na és ha a nácik gyűlölik a zsidókat? A von Ulrich család nem zsidó, miért zavarná ez őket? De anya és apa nem volt hajlandó csatlakozni a nácikhoz. Nos, Erich torkig volt azzal, hogy kimarad valami lényegesből, és úgy döntött, hogy dacol a szüleivel.

Iszonyatosan félt.

Anya és apa, mint rendesen, most sem volt otthon, amikor Erich és Carla hazajött az iskolából. Ada helytelenítően csücsörített, miközben felszolgálta a teát, de csak annyit mondott:

– Ma magatoknak kell leszednetek az asztalt. Borzasztóan fáj a hátam, lefekszem.

Carla aggódva nézett rá.

– Emiatt voltál az orvosnál?

– Igen – válaszolta Ada rövid habozás után.

Nyilvánvalóan elhallgatott valamit. Erich kínosan érezte magát a gondolattól, hogy Ada beteg, és még le is tagadja. Carlától eltérően ő ki nem mondta volna, hogy szereti Adát, de egész életében ott volt mellette ez a kedves teremtés, és a fiú sokkal jobban ragaszkodott hozzá, mint amennyire akart.

Carla ugyancsak gondterhelt volt.

– Remélem, elmúlik.

Mostanában Carla felnőttesebb lett, ami valahogy zavarba hozta Erichet. Ő, noha két évvel idősebb volt a húgánál, mindig gyereknek érezte magát, a kislány viszont egyre gyakrabban viselkedett úgy, akár egy felnőtt.

– Pihenek egy kicsit, és jobban leszek – nyugtatgatta Ada.

Erich evett egy kis kenyeret. Amikor Ada kiment, nyelt egyet és azt mondta:

– Csak a Jungvolkba vettek föl, de ha betöltöm a tizennégyet, följebb léphetek.

– Apa a plafonig ugrik! – mondta Carla. – Megőrültél?

– Herr Lippmann azt mondta, apának baja lesz belőle, ha megpróbál kiléptetni.

– Hát ez ragyogó! – felelte Carla. Rászokott erre a megsemmisítően gúnyos hangra, amivel olykor megsebezte a bátyját. – Szóval összeugrasztod apát a nácikkal! – mondta megvetően. – Pazar ötlet! Épp ez hiányzott a családnak!

Erich megdöbbent. Ezt nem gondolta végig.

– De hát az osztályomban mindenki tag! – méltatlankodott. – Kivéve a Francos Fontaine-t és a Zsidrák Rothmannt!

Carla megkente a kenyerét szardellapasztával.

– És miért kell neked ugyanolyannak lenni, mint a többiek? – kérdezte. – A legtöbbjük hülye. Te mondtad, hogy Rudi Rothmann a legokosabb fiú az osztályban!

– Nem akarom, hogy egy kalap alá vegyenek Francossal és Rudival! – kiáltotta Erich, és majd elsüllyedt, mert könnyek szöktek a szemébe. – Miért játszanék azokkal a fiúkkal, akiket senki nem szeret? – Ez adta neki a bátorságot, hogy szembeszegüljön az apjával: nem bírta tovább, hogy a zsidókkal és a külföldiekkel kelljen távoznia az iskolából, miközben a német fiúk egyenruhásan meneteltek a sportpályán.

Ekkor sikolyt hallottak.

Erich a húgára nézett.

– Mi volt ez?

Carla elkomorodott.

– Azt hiszem, Ada.

Most már érthetőbb volt a kiáltás:

– Segítség!

Erich talpra ugrott, de a húga megelőzte. A fiú követte a kislányt. Ada szobája az alagsorban volt. Leszáguldottak a lépcsőn, berontottak a kis szobába.

A fal mellett keskeny ágy állt. Azon feküdt Ada, az arca eltorzult a fájdalomtól. A szoknyája vizes volt, a padlón tócsa terjengett. Erich alig akart hinni a szemének. Összepisilte magát Ada? Ez ijesztő! És egyetlen felnőtt sincs a házban! Nem tudta, mit tegyen.

Carla is megijedt – Erich látta az arcán –, de nem esett pánikba.

– Ada, mi a baj? – kérdezte furcsán nyugodt hangon..

– Elment a vizem – mondta Ada.

Erichnek fogalma sem volt róla, hogy miről beszél.

Carlának sem.

– Nem értem – mondta.

– Ez azt jelenti, hogy jön a gyerek.

– Terhes vagy? – hüledezett Carla.

– De hát nem is vagy férjnél! – mondta Erich.

– Fogd már be a pofád, Erich! – torkolta le dühösen Carla. – Te semmit sem tudsz?

Erich persze tudta, hogy a nőknek férj nélkül is lehet gyerekük – de nem Adának!

– Ezért voltál orvosnál a múlt héten – mondta Carla.

Ada bólintott.

Erich még mindig próbálta felfogni, amit hallott.

– Szerinted anya és apa tud róla?

– Persze, hogy tudnak. Csak nekünk nem szóltak. Hozz egy törülközőt.

– Honnan?

– A lépcső melletti szekrényből.

– Tisztát?

– Még szép, hogy tisztát!

Erich felrohant a lépcsőn, kivett a szekrényből egy kis, fehér törülközőt, visszarohant.

– Ez nem valami jó – mondta Carla, de azért elvette, és letörölgette Ada lábát.

– Érzem, hogy hamarosan jön a baba – mondta Ada. – De nem tudom, mit kell tenni! – Sírva fakadt.

Erich a húgát figyelte. Most Carla parancsolt. Nem számít, hogy ő az idősebb: a húgától várt utasítást. A kislány gyakorlatias volt, és higgadtan viselkedett, de a fiú látta rajta, hogy retteg, alig bír uralkodni magán. Bármelyik percben kiborulhat, gondolta Erich.

Carla ismét felé fordult.

– Hozd ide dr. Rothmannt! – mondta. – Tudod, hol a rendelője.

Erich roppantul megkönnyebbült, hogy végre van egy feladat, amit elvégezhet. Azután eszébe jutott egy bökkenő.

– Mi van, ha nincs otthon?

– Akkor kérdezd meg Frau Rothmanntól, hogy mit csinálj, te idióta! – felelte Carla. – Indulj már! Futás!

Erich boldogan hagyta ott a szobát, ahol rejtelmes és ijesztő dolgok történtek. Hármasával szedte fölfelé a lépcsőfokokat, valósággal kirobbant az ajtón. A futás volt az egyetlen, amihez jól értett.

Az orvos rendelője háromszáz méternyire volt. Gyors ügetésbe kezdett. Futás közben Ada járt az eszében. Ki a gyerek apja? Eszébe jutott, hogy tavaly nyáron Ada néhányszor moziba ment Paul Huberrel. Talán közösültek? Így kellett lennie! Erich és a barátai sokat beszélgettek a szexről, de igazából semmit nem tudtak róla. Hol csinálhatta Ada és Paul? Biztosan nem a moziban! Nem kell ehhez lefeküdni? Nem győzött hüledezni.

Dr. Rothmann rendelője egy szegényebb utcában volt. Erich anyától hallotta, hogy jó orvos, és egy csomó munkást is kezel, akik nem tudnak sokat fizetni. A doktor házának földszintjén egy rendelő és egy váró volt, a család az emeleten lakott.

Kint egy zöld Opel 4-es parkolt, rút kis kétüléses autó, amelyet Levelibékának csúfoltak.

Az ajtó nem volt zárva. Erich lihegve belépett, és a várószobába ment. Egy öregember köhécselt a sarokban, és volt ott egy fiatalaszszony is, babával a karján.

– Jó napot! – mondta Erich. – Dr. Rothmann itt van?

Az orvos felesége kilépett a rendelőből. Hannelore Rothmann magas, szőke, markáns arcú nő volt. Dermesztően nézett Erichre.

– Hogy mersz bejönni ebbe a házba ebben az egyenruhában? – kérdezte.

A fiú megkövült. Frau Rothmann nem volt zsidó, de a férje igen: Erich erről megfeledkezett izgalmában.

– A szobalányunknak gyereke lesz! – mondta.

– És azt akarod, hogy egy zsidó orvos segítsen rajta?

Erich meghökkent. Sosem jutott az eszébe, hogy a zsidók visszavághatnak a náci támadásokra. De most rádöbbent, hogy Frau Rothmann teljesen logikusan beszél. A barnaingesek mindenfelé azt ordibálták, hogy halál a zsidókra! Miért segítene egy zsidó orvos ilyen népeknek?

Most aztán nem tudta, mit csináljon. Vannak persze más orvosok is, nem is kevés, de nem tudta, merre, vagy hogy eljönnek-e egy vadidegenhez.

– A húgom küldött – szólt halkan.

– Carlának sokkal több esze van, mint neked.

– Ada azt mondta, hogy elment a vize. – Nem tudta, hogy ez mit jelent, de fontosnak tűnt.

Frau Rothmann undorral végigmérte, aztán visszament a rendelőbe.

A sarokban az öregember vihogni kezdett.

– Mind mocskos zsidók vagyunk, amíg nincs szükségetek a segítségünkre. Akkor aztán: „Kérem, jöjjön ki, dr. Rothmann!”, meg „Mit tanácsol, Koch ügyvéd úr?”, meg „Adjon kölcsön száz márkát, Herr Goldman”, meg… – A folytatás görcsös köhögésbe fulladt.

Tizenhat év körüli lány jött be az előszobából. Erich úgy vélte, hogy Rothmannék lánya, Eva lehet. Évek óta nem látta. Kibögyösödött, de még mindig csúnyácska gömböc volt.

– Apád hagyta, hogy belépj a Hitlerjugendbe? – kérdezte.

– Nem tudja – felelte Erich.

– Húha! – mondta Eva. – Akkor benne vagy a pácban.

A fiú a rendelő ajtajára nézett.

– Mit gondolsz, kijön az apád? – kérdezte. – Mert anyád borzalmasan csúnyán nézett rám.

– Persze, hogy ki – felelte Eva. – Aki beteg, azon segít. – Megvetően folytatta: – Nem ellenőrzi előbb a fajt vagy a politikai meggyőződést. Mi nem vagyunk nácik.

Ismét kiment.

Erich zavarba jött. Nem hitte volna, hogy ez az egyenruha ilyen sok bajt okoz. Az iskolában mindenki csodásnak tartotta.

Egy perc múlva megjelent dr. Rothmann. Odaszólt a két várakozó betegnek:

– Olyan gyorsan jövök, ahogy tudok. Sajnálom, de egy baba nem vár. – Erichre nézett. – Gyerünk, fiatalember, jobban teszed, ha az egyenruhádtól függetlenül velem tartasz.

Erich engedelmesen beült a Levelibékába. Szerette az autókat, alig várta, hogy elég idős legyen a vezetéshez; normális körülmények között imádott bármilyen gépkocsiban utazni, figyelte a kijelzőket, tanulmányozta a vezető technikáját. De most úgy érezte, mintha kirakatban lenne, ahogy ül egy zsidó orvos mellett a barna ingében. Mi van, ha Herr Lippmann meglátja? Egy kín volt az egész út.

Szerencsére nem tartott sokáig: néhány perc múlva megérkeztek a házukhoz.

– Hogy hívják az ifjú hölgyet? – kérdezte Rothmann doktor.

– Ada Hempel.

– Ó, igen, a múlt héten járt nálam. A baba korán érkezik. Rendben, vezess hozzá.

Erich előrement. Gyereksírást hallott. Már meg is született! Lesietett az alagsorba, az orvos követte.

Ada a hátán feküdt. Az ágy lucskos volt a vértől és valami mástól. Carla állt, karjában egy pirinyó babával. A babát nyálka borította. Valami vastag zsinórszerű nőtt ki a hasából, és eltűnt Ada szoknyája alatt. Carla szeme tágra nyílt a rettegéstől.

– Mit kell tennem? – kiáltotta.

– Pontosan azt teszed, ami a helyes – nyugtatta meg Rothmann doktor. – Csak még egy percig tartsd! – Leült Ada mellé. Meghallgatta a szívét, megfogta a pulzusát, és azt kérdezte: – Hogy érzi magát, kedves?

– Nagyon fáradt vagyok – felelte a lány.

Rothmann elégedetten biccentett. Ismét fölállt, megnézte a babát Carla karján.

– Kisfiú – mondta.

Erich igézettel vegyes viszolygással figyelte, ahogy az orvos kinyitja a táskáját, kivesz valami fonalat, és két helyen elköti a zsinórt. Közben halkan beszélt Carlához:

– Miért sírsz? Csodálatos munkát végeztél. Teljesen önállóan világra segítettél egy babát! Nekem alig maradt tennivalóm. Orvosnak kell lenned, ha felnősz!

Carla megnyugodott, majd azt suttogta:

– Tessék megnézni a fejét! – Az orvosnak közelebb kellett hajolnia a kislányhoz, hogy hallja. – Azt hiszem, valami baj van vele.

– Tudom. – Dr. Rothmann elővett egy éles ollót, a két csomó között elvágta a zsinórt, azután elvette a csupasz babát Carlától, kinyújtott karral eltartotta magától, és tanulmányozta. Erich semmi hibát nem talált benne, de hát a baba olyan vörös, ráncos és nyálkás volt, hogy ezt nehezen lehetett megítélni. Ám az orvos egy töprengő pillanat után azt mondta: – Uramisten!

Alaposabb nézésre Erich is látta, hogy valami tényleg nincs rendben. A baba arca féloldalas volt, az egyik fele rendes, de a másik horpadt, és valahogy furcsa volt a szeme is.

Rothmann visszaadta a babát Carlának.

Ada ismét felnyögött, és mintha erőlködött volna.

Amikor elernyedt, Rothmann a szoknyája alá nyúlt és kihúzott valamit, ami undorítóan emlékeztetett egy húsdarabra.

– Erich! – mondta. – Hozz egy újságot.

– Milyet? – kérdezte Erich. A szülei mindennap elolvasták a fontosabb lapokat.

– Mindegy, fiam – felelte szelíden Rothmann. – Nem olvasni akarok.

Erich felrohant, és megtalálta a tegnapi Vossische Zeitungot. Amikor visszatért, az orvos becsomagolta a hússzerű valamit a papírba, és letette a padlóra.

– Ezt nevezzük méhlepénynek – mondta Carlának. – Jobb, ha később elégetitek.

Azután ismét leült az ágy szélére.

– Ada, kedves, nagyon erősnek kell lennie – mondta. – A baba él, de valami baja lehet. Lemossuk, jól bebugyoláljuk, de utána be kell vinnünk a kórházba.

Ada megrémült.

– Mi a baj?

– Nem tudom. Meg kell vizsgáltatnunk.

– Meggyógyul?

– A kórházi orvosok mindent megtesznek érte, amit tudnak. A többit Istenre kell bíznunk.

Erichnek eszébe jutott, hogy a zsidók ugyanazt az istent imádják, mint a keresztények. Olyan könnyű erről megfeledkezni.

– Mit gondol, Ada, fel tud kelni, be tud jönni velem a kórházba? – kérdezte Rothmann. – A babának szüksége van magára. Ennie kell.

– Olyan fáradt vagyok! – ismételte a lány.

– Akkor pihenjen egy-két percet. De ne túl sokat, mert a babát minél előbb meg kell vizsgálni. Carla segít magának felöltözni. Odafönt várok. – Szelíd gúnnyal odaszólt Erichnek: – Gyere velem, kis náci.

Erich megrándult. Dr. Rothmann elnézése rosszabb volt, mint Frau Rothmann megvetése.

Már távozóban voltak, amikor Ada megszólalt:

– Doktor úr!

– Tessék, kedves.

– Kurt lesz a neve.

– Nagyon jó név – mondta dr. Rothmann. Kiment, és Erich követte.

*

Lloyd Williams első munkanapja Walter von Ulrich titkáraként egybeesett az új parlament első napjával.

Walter és Maud elkeseredetten küzdött, hogy megmentse Németország törékeny demokráciáját. Lloyd osztozott a kétségbeesésükben, részben azért, mert jó emberek voltak, akiket egész életében ismert, részben pedig azért, mert félt, hogy Nagy-Britannia követi Németországot a pokolba vezető úton.

A választás semmit nem oldott meg. A nácik 44 százalékot kaptak, többet, mint előzőleg, de nem érték el az áhított 51 százalékot.

Walter reménykedett. Miközben a parlament nyitóülésére indultak, azt mondta:

– Még megfélemlítéssel sem sikerült megszerezniük a németek többségének szavazatait. – Öklével a volánra csapott. – Akármit mondanak is, nem népszerűek.

Minél tovább maradnak kormányon, az értelmesebb emberek, annál jobban megismerik gonoszságukat. Lloyd ebben nem volt biztos.

– Betiltották az ellenzéki újságokat, börtönbe vetették a Reichstag képviselőit, és korrumpálták a rendőrséget – mondta. – És ezt helyesli a németek 44 százaléka? Én ezt nem találom vigasztalónak.

A Reichstag súlyosan megsérült a tűzben, így a parlament a szokástól eltérően a Königsplatz túloldalán, a Kroll Operában ült össze. Hatalmas épületegyüttes volt három hangversenyteremmel, tizennégy kisebb előadóteremmel, éttermekkel és bárokkal.

Amikor megérkeztek, sokkoló látvány fogadta őket. Az operát körülvették a barnaingesek. A képviselők és titkáraik a bejáratoknál tolongtak, igyekeztek bejutni.

– Szóval Hitler így akarja keresztülvinni az akaratát? Megakadályoz minket, hogy bejussunk? – dühöngött Walter.

Lloyd látta, hogy a barnaingesek elállták az ajtókat. Aki náci egyenruhában volt, azt kérdezés nélkül beengedték, de mindenki másnak meg kellett mutatnia a papírjait. Egy nála fiatalabb suhanc megvetően mérte végig, mielőtt kelletlenül beengedte. Ez színtiszta elrettentés volt.

A fiúban forrni kezdett az indulat. Gyűlölte, ha meg akarták félemlíteni. Tudta, hogy egyetlen jó balhoroggal leteríthetné a barnainges kölyköt. Nyugalmat erőltetett magára, elfordult, belépett az ajtón.

A Népszínházban kitört verekedés után az anyja megvizsgálta a tojásdad puklit a fején, és parancsot adott neki, hogy térjen haza Angliába. Lloyd addig istenkedett, amíg sikerült megváltoztatnia Ethel álláspontját, de nem ment könnyen.

A mama azt mondta, hogy neki nincs veszélyérzete, de ez nem egészen volt igaz. Lloyd is megijedt időnként, de ettől mindig verekedhetnékje lett. Ösztönszerűen támadott, nem pedig menekült. Ez megrémítette az anyját.

A sors iróniája folytán Ethel ugyanilyen volt. Nem utazott haza. Félt, ugyanakkor izgalmasnak találta, hogy Berlinben lehet a német történelemnek ezen a fordulópontján. Felháborította az erőszak és az elnyomás, amelynek tanúja volt, és bizonyosra vette, hogy olyan könyvet tud írni, amely figyelmezteti más országok demokratáit a fasiszta taktikára.

– Rosszabb vagy nálam – mondta Lloyd. Ethel nem válaszolt.

Az operában hemzsegtek a barnaingesek és az SS tagjai. Sokan fegyvert viseltek. Ők őriztek minden ajtót, a tekintetükkel és a mozdulataikkal mutatták ki gyűlöletüket és megvetésüket mindazok iránt, akik nem a nácikat támogatják.

Walter elkésett a szociáldemokrata párttagok üléséről. Lloyd körbeloholt az épületben, kereste a szobát. Amikor bepillantott az ülésterembe, látta, hogy a mennyezetről lógó irdatlan horogkeresztes zászló uralja a helyiséget.

A délután kezdődő ülés első pontja a felhatalmazási törvény volt, amely lehetővé tette Hitler kabinetjének, hogy a Reichstag jóváhagyása nélkül hozzon törvényeket.

A törvény félelmetes kilátásokkal fenyegetett. Hitler ezzel a törvénynyel diktátor lesz. Állandósul az elnyomás, a megfélemlítés, az erőszak, a kínzás és a gyilkosság, amelyeket Németország az utóbbi hetekben megélt. Elképzelhetetlen volt.

De hát Lloyd azt sem tudta volna elképzelni, hogy a világ bármely parlamentjében átmehet egy ilyen törvény. Magukat szavaznák ki a hatalomból. Ez politikai öngyilkosság.

Egy kisebb teremben találta meg a szociáldemokratákat. Az ülés már megkezdődött. Lloyd sietve odavezette Waltert, azután elment kávéért.

A sorban egy sápadt, komoly, temetési feketébe öltözött fiatalember állt előtte. Lloyd némettudása sokkal folyékonyabb, fesztelenebb lett, és most már elég önbizalmat szerzett ahhoz, hogy beszélgetésbe elegyedjen egy idegennel. A fekete ruhás fiatalemberről megtudta, hogy Heinrich von Kesselnek hívják. Olyasféle munkát végzett, mint Lloyd, ingyenes titkárként dolgozott az apja, Gottfried von Kessel, a katolikus Centrumpárt képviselője mellett.

– Apám nagyon jól ismeri Walter von Ulrichot – mondta Heinrich. –1914-ben mindketten attasék voltak a londoni német nagykövetségen.

Igencsak kicsi a világ a nemzetközi politikában és a diplomáciában, mélázott Lloyd.

Heinrich közölte, hogy Németország problémáira az jelenti a megoldást, ha visszatérnek a keresztény hithez.

– Én nem vagyok valami nagy hívő – felelte őszintén Lloyd. – Remélem, nem sértelek meg vele. A nagyszüleim walesi szektás fundamentalisták, de anyám közömbös az effélékben, a mostohaapám pedig zsidó. Alkalmanként eljárunk az aldgate-i Calvary Gospel Hallba, főleg azért, mert a lelkész is tagja a Munkáspártnak.

Heinrich mosolyogva felelte:

– Majd imádkozom érted.

Igen, gondolta Lloyd, a katolikusok nem térítenek mindenáron. Micsoda ellentétei az ő aberoweni dogmatikus nagyszüleinek, akik úgy gondolják, hogy mindenki, aki nem úgy hisz, mint ők, szándékosan elzárja magát az Igétől, és örök kárhozat lesz az osztályrésze!

Amikor ismét belépett a szociáldemokrata párt ülésére, éppen Walter beszélt.

– Ez nem történhet meg! – mondta. – A felhatalmazási törvényhez alkotmányt kell módosítani. A képviselők kétharmadának, azaz 647-ből 432-nek kell jelen lennie a szavazásnál, és a jelenlévők kétharmadának kell jóváhagynia!

Lloyd fejben számolt, miközben letette a tálcát az asztalra. A náciknak 288 helyük van, szövetségeseiknek, a nacionalistáknak 52, ez öszszesen 340. Csaknem 100 mínusz. Walternak igaza van. A felhatalmazási törvény nem mehet át. Megnyugodva ült le, hogy hallgassa a vitát, és javítsa némettudását.

De megkönnyebbülése rövid életű volt.

– Ne legyél olyan biztos benne – mondta egy férfi, akinek a kiejtése berlini munkásra utalt. – A nácik összeszűrik a levet a Centrumpárttal. – Ez Heinrich pártja, gondolta Lloyd. – Ami újabb 74 szavazatot jelent nekik – fejezte be a hozzászóló.

Lloyd elkomorodott. Miért támogatna a Centrumpárt egy olyan intézkedést, amely kiveszi a hatalmat a kezéből?

Walter nyersebben fogalmazta meg ugyanezt a gondolatot.

– Hogy lehetnek ilyen ostobák a katolikusok?

Lloyd bánta, hogy nem tudta ezt hamarabb, mielőtt kávéért ment. Akkor megbeszélhette volna Heinrichhel. Talán megtudott volna valami hasznosat. A fenébe!

– Olaszországban a katolikusok megegyeztek Mussolinival – folytatta a berlini kiejtéssel beszélő ember. – Konkordátumot kötöttek az egyház védelmére. Itt miért ne történhetne ilyen?

Lloyd úgy számolta, hogy a Centrumpárt támogatásával a náciknak 414 szavazatuk lesz.

– Ez még mindig nem kétharmad – mondta fellélegezve Walternak.

Egy másik fiatal titkár meghallotta, és odaszólt:

– Csakhogy nem veszi figyelembe a Reichstag elnökének legújabb bejelentését.

A Reichstag elnöke Hermann Göring volt, Hitler legközelebbi szövetségese. Lloyd még nem hallott erről a bejelentésről. Láthatólag mások sem. A képviselők elnémultak.

A titkár folytatta:

– Úgy döntött, hogy a kommunista képviselők, akik nincsenek jelen, mivel bebörtönözték őket, nem számítanak.

Felháborodott tiltakozás tört ki a szobában. Walter elvörösödött.

– Ezt nem teheti meg! – mondta.

– Teljesen törvénytelen – helyeselt a titkár. – Mégis megtette.

Lloyd elszörnyedt. De csak nem fogadtathatják el a törvényt egy ilyen svindlivel? Ismét számolni kezdett. A kommunistáknak 81 helyük van. Ha nem számolnak velük, a náciknak csak az 566 voks kétharmadára, azaz 378 szavazatra van szükségük. Ennyi még a nacionalistákkal együtt sincs meg – de ha elnyerik a katolikusok támogatását, akkor igen.

Valaki azt mondta:

– Ez teljességgel törvénytelen! Tiltakozásul ki kellene vonulnunk!

– Nem, nem! – mondta nyomatékosan Walter. – A távollétünkben is áterőltetik a törvényt. Beszélnünk kell a katolikusokkal. Wels azonnal kezdjen tárgyalni Kaasszal! – Otto Wels a Szociáldemokrata Párt vezetője volt, Ludwig Kaas prelátus a Centrumpárté.

Helyeslő mormolás futott végig a termen.

Lloyd mély lélegzetet vett, azután megszólalt:

– Herr von Ulrich, miért nem hívja meg Gottfried von Kesselt ebédre? Azt hiszem, önök a háború előtt együtt dolgoztak Londonban.

Walter örömtelenül nevetett.

– Azt a csúszómászót?

Talán nem volt túl jó ötlet ez az ebéd.

– Nem tudtam, hogy nem kedveli – mondta a fiú.

Walter töprengve nézett rá.

– Ki nem állhatom, de istenemre, mindent megpróbálnék.

– Megkeressem, és tolmácsoljam a meghívást? – kérdezte Lloyd.

– Jó, próbáld meg. Ha elfogadja, mondd meg neki, hogy egykor találkozunk a Herrenklubban.

– Rendben.

Lloyd visszasietett ahhoz a szobához, ahol utoljára látta Heinrichet. Belépett. Hasonló értekezlet folyt, mint amilyet otthagyott. Végignézett a szobán, észrevette a feketébe öltözött Heinrichet, kivárta, hogy az ránézzen, és sürgetően intett neki.

Ahogy kijöttek a szobából, Lloyd megszólalt:

– Azt hallottam, hogy a pártod megszavazza a felhatalmazási törvényt.

– Nem biztos – felelte Heinrich. – Megosztottak.

– Ki van a nácik ellen?

– Brüning és még páran. – Brüning korábban kancellár volt, közismert ember.

Lloydban felébredt a remény.

– Kik azok?

– Azért hívtál ki a teremből, hogy információkat szerezzél?

– Bocsánat, dehogy. Walter von Ulrich szeretne együtt ebédelni az apáddal.

Heinrich kétkedve nézett rá.

– Ugye tudod, hogy nem kedvelik egymást?

– Ennyit én is tudok. De ma tegyék félre ellentéteiket!

Heinrich bizonytalankodott.

– Megkérdezem. Várj itt. – Azzal visszament.

Lloyd azon töprengett, van-e esély rá, hogy működjön a dolog. Nagy kár, hogy Walter és Gottfried nem kebelbarátok. De nem hihette, hogy a katolikusok együtt szavaznak a nácikkal.

A legjobban az nyugtalanította, hogy ha ez megtörténik Németországban, akkor Nagy-Britanniában is megtörténhet. Olyan sötét kilátás volt, hogy megborzongott félelmében. Előtte állt az élet, nem szerette volna egy elnyomó diktatúrában leélni. Politizálni akart, mint a szülei, jobbá akarta tenni az országát az aberoweni szénbányászokhoz hasonló emberek számára. Ehhez politikai gyűlésekre van szükség, ahol az emberek kibeszélhetik magukat, újságokra, amelyek támadhatják a kormányt, és kocsmákra, ahol vitatkozhatunk anélkül, hogy azt lesnénk, ki figyel ránk.

A fasizmus ezt fenyegeti. De talán legyőzhető. Walter beszélhet Gottfrieddel, és megakadályozhatja, hogy a Centrumpárt a nácikat támogassa.

Visszajött Heinrich.

– Beleegyezik.

– Remek! Herr von Ulrich azt javasolta, hogy egykor találkozzanak a Herrenklubban.

– Csakugyan? Ő tagja a klubnak?

– Gondolom. Miért?

– Az egy konzervatív intézmény. Feltételezem, Walter von Ulrichról van szó, vagyis nemesi családból kell származnia még akkor is, ha szocialista.

– Valószínűleg asztalt kellene foglalnom. Tudod, hol van?

– A sarkon túl.

Heinrich megmutatta, merre.

– Négy főre foglaljak asztalt?

Heinrich elvigyorodott.

– Miért ne? Ha nem akarják, hogy ott legyünk, legföljebb felkérnek, hogy távozzunk.

Visszament a terembe.

Lloyd kijött az operából, gyorsan keresztülvágott a téren, és elindult a kiégett Reichstag mellett a Herrenklubhoz.

Londonban is voltak klubjaik az úriembereknek, de Lloyd még sosem járt egyben sem. Ez itt úgy festett, mintha egy éttermet és egy ravatalozót kereszteztek volna. Frakkos pincérek futkostak az asztalok között, nesztelenül helyezték el az evőeszközöket a fehér abroszon. A főpincér fölvette az asztalfoglalást, és olyan komor ünnepélyességgel jegyezte fel a „von Ulrich” nevet, mintha most vezette volna be a halotti anyakönyvbe.

Lloyd visszatért az operához, ahol több lett az ember, nagyobb a lárma és érezhetőbb a feszültség. A fiú hallotta, amint valaki izgatottan azt mondja, hogy délután maga Hitler nyitja meg az ülést a felhatalmazási törvény beterjesztésével.

Pár perccel egy óra előtt Lloyd és Walter keresztülment a téren.

– Heinrich von Kessel meglepődött azon, hogy ön tagja a Herren-klubnak – mondta a fiú.

Walter bólintott.

– Az egyik alapítója voltam úgy egy évtizede. Abban az időben Juni-klubnak hívták. Azért gyűltünk össze, hogy tiltakozzunk a versailles-i békeszerződés ellen. A jobboldal bástyája lett belőle, valószínűleg én vagyok az egyetlen szociáldemokrata tagja, mégsem léptem ki, mert hasznos hely, ahol találkozhatunk az ellenséggel.

A klubban Walter rámutatott egy olajos külsejű emberre, aki a bárpultnál állt.

– Az ott Ludwig Franck, annak az ifjú Wernernek az apja, aki velünk harcolt a Népszínházban – mondta. – Bizonyosan nem klubtag, még csak nem is Németországban született, de úgy látom, együtt ebédel az apósával, von der Helbard gróffal. Az az öregember mellette a gróf. Gyere!

Odamentek a bárhoz, Walter mindenkit bemutatott.

– Szép kis kalamajkába keveredtetek pár hete a fiammal – mondta Lloydnak Franck.

Lloyd ösztönszerűen megérintette a tarkóját. A duzzanat lelohadt, de az ütés helye még mindig fájt.

– Nőket kellett megvédenünk, uram – felelte.

– Egy kis verekedés sose árt – mondta Franck. – Jót tesz a fiatalembereknek.

– Eredj már, Ludi! – szólt közbe türelmetlenül Walter. – Éppen elég baj szétverni a választási gyűléseket, de a vezéretek most már a demokráciát akarja megsemmisíteni?

– Talán a demokrácia nem a megfelelő kormányzati forma számunkra – felelte Franck. – Végtére is, nem vagyunk olyanok, mint a franciák vagy az amerikaiak, hála istennek!

– Nem érdekel, hogy elveszíted a szabadságodat? Ne komolytalankodj!

Franckról hirtelen lehullott a tréfás álarc.

– Jól van, Walter – mondta hidegen. – Komoly leszek, ha ragaszkodsz hozzá. Anyám és én több mint tíz éve jöttünk el Oroszországból. Apám nem jöhetett velünk. Leleplezték, felforgató irodalmat tartott otthon, konkrétan egy Robinson Crusoe című könyvet, amely a burzsoá individualizmus nevű akármicsodát hirdeti. Büntetőtáborba küldték, valahol a Sarkkör vidékére. Talán… – Hangja megtört. Elhallgatott, nyelt egyet, majd annyit mondott halkan: – Talán még mindig ott van.

Egy percig senki sem szólt. Lloydot megrendítette a történet. Elméletben tudta, hogy az orosz kommunista kormány tud nagyon kegyetlen lenni, de egészen más személyes beszámolót hallani róla egy olyan embertől, aki láthatólag még mindig gyászol.

– Ludi, valamennyien gyűlöljük a bolsevikokat, de a nácik rosszabbak lehetnek náluk is!

– Hajlandó vagyok vállalni ezt a kockázatot – felelte Franck.

Most megszólalt von der Helbard gróf:

– Jobb, ha indulunk ebédelni. Délután van egy találkozóm. Bocsássanak meg. – Azzal elmentek.

– Mindig ezt mondják! – dühöngött Walter. – A bolsevikok! Mintha a nácik lennének az egyetlen alternatíva! Legszívesebben elsírnám magam.

Bejött Heinrich egy idősebb emberrel, aki nyilvánvalóan az apja volt: ugyanúgy elválasztva viselték egyforma sűrű, fekete hajukat, csak Gottfriedé rövidebb volt, és ezüstszálak szőtték át. Noha az arcuk hasonlított, Gottfried az ómódi gallérjával olyan volt, akár egy fontoskodó hivatalnok, míg Heinrich sokkal inkább lehetett volna romantikus költő, mint politikai titkár.

Mind a négyen bementek az ebédlőbe. Walter nem vesztegette az időt. Amint rendeltek, azt mondta:

– Nem értem, Gottfried, mit remél nyerni a pártotok azzal, hogy támogatja a felhatalmazási törvényt.

Von Kessel hasonló nyíltsággal válaszolt:

– Katolikus párt vagyunk, elsőrendű feladatunk az egyház helyzetének védelme Németországban. Az emberek ebben reménykednek, amikor ránk szavaznak.

Lloyd helytelenítően összevonta a szemöldökét. Az anyja parlamenti képviselő volt, és mindig azt mondta, hogy neki egyformán kötelessége azokat szolgálni, akik rá szavaztak, és azokat, akik nem.

Walter más érvet keresett.

– Egy demokratikus parlament a legjobb védelem minden egyház számára, és ti éppen ezt akarjátok elvetni!

– Ébredj föl, Walter – felelte csípősen Gottfried. – Hitler nyerte a választást. Ő került hatalomra. Akármit csinálunk, ő fog uralkodni Németországon a belátható jövőben. Meg kell védenünk magunkat.

– Az ígéretei semmit sem érnek!

– Különleges biztosítékokat kértünk írásban: a katolikus egyház független az államtól, a katolikus iskolákat békén hagyják, nem éri diszkrimináció a katolikusokat a közszolgálatban.

Kérdőn nézett a fiára.

– Megígérték, hogy ma délután a velünk kötött egyezséget tárgyalják elsőnek – mondta Heinrich.

– Mérlegeljétek az alternatívákat! Egy papírfecni egy zsarnok aláírásával vagy egy demokratikus parlament! Melyik a jobb? – kérdezte Walter.

– A legnagyobb hatalom Istené.

Walter a szemét forgatta.

– Akkor Isten óvja Németországot!

A németeknek nem volt idejük arra, hogy megtanuljanak hinni a demokráciában, tűnődött Lloyd, miközben Gottfried és Walter egymást győzködte. A Reichstag csak tizennégy évig volt független. Elvesztettek egy háborút, a pénzük elértéktelenedett, tömeges munkanélküliséggel viaskodtak: nekik a szavazati jog nem jelent elégséges védelmet.

Gottfried meggyőzhetetlennek bizonyult, és az ebéd végéig kitartott az álláspontja mellett. Neki az a felelőssége, hogy a katolikus egyházat védje. Lloyd üvölteni tudott volna.

Visszatértek az operába, a képviselők elfoglalták helyüket a nagyteremben. Lloyd és Heinrich egy páholyban ült fölöttük.

Lloyd látta bal szélen a szociáldemokrata képviselők csoportját. Ahogy közeledett az óra, megfigyelte, hogy a barnaingesek és az SS tagjai fenyegető sarlóban állnak föl a szociáldemokraták mögött a kijáratoknál és a fal mentén. Mintha azt akarták volna megakadályozni, hogy a képviselők távozhassanak, mielőtt megszavaznák a törvényt. Baljós látvány volt. A félelemtől reszketve töprengett, hogy vajon őt is bebörtönözhetik?

Mennydörgő éljenzés és tapsvihar támadt: bejött Hitler a barnaingesek egyenruhájában. A náci képviselők, akiknek többsége hasonlóan öltözött, elragadtatottan felugrottak, amikor Hitler fellépett a szónoki emelvényre. Csak a szociáldemokraták maradtak ülve, de Lloyd észrevette, hogy néhányan szorongva sandítanak hátra a fegyveres őrökre. Hogyan beszélhetnének és szavazhatnának szabadon, amikor attól is félniük kell, hogy nem csatlakoztak ellenfeleik ovációjához?

Amikor végre csönd lett, Hitler beszélni kezdett. Egyenesen állt, a bal karját leengedte, csak a jobbjával gesztikulált. Fülsértően karcos, de erőteljes hangja egyszerre emlékeztette Lloydot a géppuska kelepelésére és a kutyaugatásra. Reszketett az indulattól, amikor az 1918-as „novemberi árulókról” beszélt, akik megadták magukat, holott Németország már csaknem megnyerte a háborút. Nem színlelt; Lloyd érezte, hogy őszintén elhisz minden egyes ostoba szót, amit csak kiejt a száján.

A novemberi árulók jól bejáratott kliséje után más témára tért át. Beszélt a templomokról és arról, milyen fontos szerepe van a kereszténységnek a német államban. Ez szokatlan volt tőle, szavait nyilvánvalóan a Centrumpártnak címezte, amelynek a voksai eldönthették a mai eredményt. Azt mondta, hogy meglátása szerint a két legnagyobb felekezet, a protestáns és a katolikus a legfontosabb tényezői a nemzeti lét fennmaradásának. Az ő jogaikat tiszteletben fogja tartani a nemzetiszocialista kormány.

Heinrich diadalittas pillantást vetett Lloydra.

– Én azért írásban is kérném – mormolta Lloyd.

Hitler két és fél óra hosszat szónokolt.

Mondanivalóját félreérthetetlen fenyegetéssel zárta:

– A nemzeti felkelés kormánya elszánt, és nem késlekedik válaszolni a törvény elutasításának bejelentésére, ami egyet jelent az ellenállás bejelentésével! – Hatásszünetet tartott, hogy mindenki megértse az üzenetet: aki a törvény ellen szavaz, az ellenállásra szavaz. Majd még meg is erősítette az elhangzottakat. – Döntsenek, uraim, békét vagy háborút akarnak!

A náci képviselők mennydörgő éljenzése közepette leült. Az ülést berekesztették.

Heinrich örömmámorban úszott, Lloyd el volt keseredve. Más-más irányban távoztak: pártjaik most tartották utolsó, kétségbeesett megbeszéléseiket.

A szociáldemokraták borúsak voltak. Vezetőjüknek, Welsnek fel kellett szólalnia az ülésteremben, de hát mit mondhatott volna? Több képviselő is azt mondta, hogy ha bírálja Hitlert, talán nem is hagyja el élve az épületet. A saját életüket is féltették. Ha a képviselőket meggyilkolják, gondolta Lloyd fagyos rémülettel, mi történhet a titkáraikkal?

Wels közölte, hogy a mellényzsebében ciánkapszula van. Ha letartóztatják, öngyilkos lesz, hogy megmeneküljön a kínzástól. Lloyd elborzadt. Wels választott képviselő, mégis kénytelen úgy viselkedni, mint valami szabotőr!

A fiú alaptalan várakozásokkal kezdte el ezt a napot. Agyrémnek tartotta a felhatalmazási törvényt, amelyből úgysem lesz semmi. Most már látta, hogy a többség véleménye szerint még ma elfogadják. Csúnyán félreismerte a helyzetet.

Vajon ugyanígy téved, amikor azt képzeli, hogy ilyesmi nem történhet meg a hazájában? Áltatná önmagát?

Valaki megkérdezte, hogy a katolikusok meghozták-e a döntésüket. Lloyd fölállt.

– Kiderítem! – mondta, és futott a Centrumpárt tanácsterméhez. Bedugta a fejét az ajtón, úgy, mint az előbb, és intett Heinrichnek.

– Brüning és Ersing tétovázik – mondta Heinrich.

Lloyd szíve összeszorult. Ersing katolikus szakszervezeti vezető volt.

– Miként fontolgathatja egy szakszervezeti vezető, hogy megszavaz egy ilyen törvényt? – kérdezte.

– Kaas azt mondja, a haza veszélyben van. Mind azt gondolják, hogy véres anarchia következik, ha elutasítjuk a törvényt.

– Ha pedig átmegy, akkor véres zsarnokság következik.

– A tieid mit gondolnak?

– Úgy gondolják, hogy testületileg lelövik őket, ha ellene szavaznak. Mindazonáltal ezt fogják tenni.

Heinrich bement, Lloyd visszatért a szociáldemokratákhoz.

– Gyengül az ellenállás – mondta Walternak és képviselőtársainak. – Attól félnek, hogy polgárháború lesz, ha nem szavazzák meg a törvényt.

A hangulat még komorabb lett.

Hatkor tértek vissza az ülésterembe.

Wels beszélt elsőnek, nyugodtan, ésszerűen, indulatok nélkül. Rámutatott, hogy a németeknek általában jó életük volt a demokratikus köztársaságban, amely elhozta nekik a szabad választást, a szociális gondoskodást, és Németország a nemzetközi közösség tagja lehetett.

Lloyd észrevette, hogy Hitler jegyzetel.

Végül Wels bátran hitet tett a humanizmus, az igazság, a szabadság és a szocializmus elvei mellett.

– Önöknek semmiféle felhatalmazási törvénytől nem lesz elég hatalmuk arra, hogy megsemmisítsenek örökkévaló és elpusztíthatatlan eszményeket – mondta dacosan a nácik gúnykacaja közepette.

A szociáldemokraták tapsoltak, de ez nem hallatszott a lármában.

– Üdvözöljük az üldözötteket és az elnyomottakat! – ordította Wels. – Üdvözöljük barátainkat a Reichben! Kitartásuk és hűségük csodálatra méltó!

Lloyd alig értette Wels szavait a nácik bőgésétől és huhogásától.

– Meggyőződésük, bátorságuk töretlen derűlátásuk szavatolja a szebb jövőt!

Záporoztak rá a szidalmak, amikor leült.

Vajon változtat-e bármin is ez a beszéd? Lloyd nem tudta volna megmondani.

Wels után ismét Hitler beszélt. Ez alkalommal egészen másképpen. Lloyd rájött, hogy az előző beszédében a kancellár csak bemelegített. Most harsányabb lett, a frázisai szélsőségesebbek, a hangjából fröcsögött a megvetés. Jobbja folyamatos agresszivitással mozgott: mutogatott, az asztalt verte, ökölbe szorította a kezét, majd a szívére tette, vagy úgy suhogtatta a levegőben, mintha lesöpörné az ellenzéket. Támogatói ordítva megéljeneztek minden túlfűtött frázist. Minden mondat ugyanazt az indulatot fejezte ki: a vad, mindent elemésztő, gyilkos haragot.

Hitler magabiztos is volt. Azt állította, nincs is szüksége rá, hogy beterjessze a felhatalmazási törvényt.

– Ebben az órában arra szólítjuk föl a német Reichstagot, hogy adjon meg nekünk valamit, amit egyébként is megszerezhettünk volna! – rikoltotta.

Heinrich aggodalmasan elhagyta a páholyt. Egy perccel később Lloyd meglátta az ülésteremben, amint az apja fülébe sugdos.

Megrendült arccal tért vissza a páholyba.

– Megkaptátok az írásos biztosítékot? – kérdezte Lloyd.

Heinrich nem nézett a szemébe.

– Éppen gépelik – felelte.

Hitler a szociáldemokraták ócsárlásával fejezte be a beszédét. Nincs is szüksége a szavazataikra!

– Németország szabad lesz! – rikácsolta. – De nem maguk által!

A többi párt vezetői röviden beszéltek. A szónokok összetörtnek tűntek. Kaas prelátus azt mondta, a Centrumpárt támogatja a törvényt. A többiek követték a példáját. A szociáldemokraták kivételével mindenki megszavazta a törvényt.

A nácik eszeveszetten éljeneztek, amikor kihirdették a szavazás eredményét.

Lloyd elhűlt. Most láthatta a pőre, brutális hatalmat. Nem volt szép látvány.

Némán kijött a páholyból.

Az előcsarnokban találta Waltert, aki sírt. Egy nagy, fehér zsebkendővel törölgette az arcát, de a könnyei egyre csak hullottak. Lloyd még sosem látott férfit sírni, csak temetéseken.

Nem tudta, mit mondjon vagy mit tegyen.

– Kudarc az életem – mondta Walter. – Ez minden remény vége. A német demokrácia meghalt.

*

Április 1-jén, szombaton volt a zsidó bojkott napja. Lloyd és Ethel  körbejárták Berlint, hogy Ethel följegyzéseket készíthessen a könyvéhez, nem hittek a szemüknek. Dávid-csillagot mázoltak a zsidó tulajdonú boltok kirakatára. Barnaingesek álltak a zsidó tulajdonú áruházak ajtajaiban, és megfélemlítették azokat, akik be akartak menni. Zárlat alá vették a zsidó ügyvédeket és orvosokat. Lloyd látott két barnaingest, akik nem engedték be a betegeket von Ulrichék háziorvosához, dr. Rothmannhoz, amíg egy kimarjult bokájú, lapátkezű szenesember azt nem mondta nekik, hogy húzzanak el melegebb égtájra. Akkor elkotródtak könnyebb prédát keresni.

– Hogy lehetnek ilyen gonoszak egymáshoz az emberek? – kérdezte Ethel.

Lloyd az ő szeretett mostohaapjára gondolt. Bernie Leckwith zsidó. Ha a fasizmus átjön Angliába, ugyanez a gyűlölet zúdul rá. A fiú megborzongott.

Este amolyan virrasztásfélét tartottak a Bistro Robertben. Senki nem szervezte, de nyolcra az étterem megtelt szociáldemokratákkal, Maud újságíró kollégáival, Robert színházi barátaival. A derűlátóbbak azt mondták, hogy a szabadság csupán téli álomba merült a gazdasági válság idejére, és egy napon felébred. A többiek gyászoltak.

Lloyd keveset ivott. Nem szerette a szeszt, mert eltompította a gondolkodását. Azon töprengett, mit tehetne a német baloldal, hogy elhárítsa ezt a katasztrófát, de nem talált választ.

Maud mesélt Ada babájáról, Kurtról.

– Az anyja hazahozta a kórházból, egyelőre egész vidám. De az agya megsérült, sosem lesz normális. Idősebb korában intézetbe kell adni szegény csöppséget.

Lloyd azt is hallhatta, hogy segítette világra a babát a tizenegy éves Carla. Abban a kislányban aztán van kurázsi.

Thomas Macke nyomozó fél kilenckor érkezett rohamosztagos egyenruhában.

Amikor legutóbb itt járt, Robert úgy kezelte, mint egy paprikajancsit, de Lloyd érezte, hogy ez az ember veszélyes. Hülyén festett az apró bajusszal a hájfején, de a szemében riasztó kegyetlenség villogott.

Robert nem volt hajlandó eladni a boltot. Most mit akarhat?

Macke megállt az étterem közepén, és elbődült:

– Ezt az éttermet a degenerált viselkedés terjesztésére használják!

A törzsvendégek elnémultak. Nem értették, mi ez.

Macke fölemelte az ujját, ami azt jelentette: Ajánlom, hogy figyeljetek rám! Lloyd borzalmasan ismerősnek találta a mozdulatot. Rájött, hogy Macke Hitlert utánozza.

– A homoszexualitás összeegyeztethetetlen a német nemzet férfias természetével! – mondta Macke.

Lloyd összevonta a szemöldökét. Ez most azt mondja, hogy Robert homokos?

Jörg bejött a konyhából, fején a magas szakácssapkával. Megállt a küszöbön, és kihívóan fixírozta Mackét.

Lloydnak valami megdöbbentő jutott az eszébe. Lehet, hogy Robert tényleg homokos!

Végtére is a háború óta együtt lakik Jörggel!

Ahogy körülnézett a színházi barátokon, feltűnt neki, hogy két kurta hajú nő kivételével csak férfiakat lát, párosával…

Egészen elhűlt. Tudta, hogy léteznek homokosok, és liberális szellem lévén úgy vélekedett, hogy nem üldözni kell őket, hanem segíteni rajtuk. Ettől függetlenül undorító perverzeknek tartotta őket. Csakhogy Robert és Jörg normális embernek tűntek, akik közös vállalkozást vezetnek, és élik a maguk csendes életét – csaknem úgy, mint egy házaspár!

Az anyjához fordult és halkan megkérdezte:

– Robert és Jörg tényleg…

– Igen, drágám – felelte Ethel.

– Fiatalkorában Robert az inasok réme volt – tette hozzá a mellette ülő Maud.

A két nő kuncogott.

Lloyd kétszeresen is megbotránkozott. Robert nemcsak homokos, de Ethel és Maud afféle viccnek veszi a dolgot!

– A helyiséget ezennel bezárom! – mondta Macke.

– Erre nincs joga! – felelte Robert.

Macke nem zárhatja be az éttermet egymagában, gondolta Lloyd, aztán eszébe jutott, hogyan özönlötték el a barnaingesek a Népszínház színpadát. A bejárat felé pillantott – és elhűlve látta a benyomakodó barnaingeseket.

Bejöttek az asztalok közé, felborogatták a palackokat és a poharakat. Egyes törzsvendégek csak ültek mozdulatlanul és bámultak, mások talpra ugrottak. Sok férfi kiabált, egy nő sikoltozott.

Walter fölállt.

– Távozzunk nyugodtan – mondta emelt hangon, de hidegvérrel. – Semmi szükség tettlegességre. Mindenki fogja a kabátját, a kalapját, és menjen haza.

A vendégek szállingózni kezdtek kifelé, néhányan megpróbálták fölvenni a kabátjukat, mások csak futottak. Walter és Lloyd Maudot és Ethelt kísérte az ajtó felé. A pénztár a kijárat mellett volt, Lloyd látta, ahogy egy barnainges kinyitja, és a zsebébe tömi a bevételt.

Robert mindaddig csak állt, és nyomorúságosan bámulta, ahogy egy éjszaka bevétele eliszkol, de ez már sok volt. Tiltakozva felkiáltott, és ellökte a barnaingest a pénztárgéptől.

A náci egy ökölcsapással leterítette, és rugdosni kezdte a földön fekvő alakot. Egy másik barnainges csatlakozott hozzá.

Lloyd odaugrott, hogy segítsen Robertnek. Hallotta, ahogy az anyja rákiált:

– Ne! – miközben ő félrelöki a barnaingest. Jörg csaknem ugyanolyan gyors volt, mint ő: lehajoltak, fölsegítették Robertet.

Tüstént rájuk rontottak a barnaingesek. Rúgták, öklözték Lloydot, s valami nehéz eltalálta a fejét. Feljajdult a fájdalomtól. Már megint!

Támadói felé fordult, ballal-jobbal sorozta őket, jó erős ütésekkel, mintha keresztül akarná verni magát a célponton úgy, ahogy tanították. Két embert kiütött, ám ekkor hátulról elkapták és fellökték. A következő pillanatban a padlón volt, ketten lefogták, egy harmadik rugdosta.

Utána hasra fordították, a karját hátracsavarták. Valami fémeset érzett a csuklóján. Életében először bilincselték meg. Újfajta félelem töltötte el. Ez nem közönséges hirig volt. Megverték, megrugdosták, de ennél sokkal rosszabb vár rá.

– Felállni! – mondta valaki németül.

Nagy keservesen feltápászkodott. Fájt a feje. Látta, hogy Robertet és Jörgöt is megbilincselték. Robert szája vérzett, Jörgnek bedagadt a fél szeme. Fél tucat barnainges vigyázott rájuk. A többiek az asztalokon hagyott poharakból és palackokból ittak, vagy a zsúrkocsiról tömték magukba a süteményt.

A vendégek már elmentek. Lloyd megkönnyebbülésére az anyja sem volt ott.

Nyílt az étterem ajtaja, bejött Walter.

– Macke nyomozó! – kezdte, bebizonyítva, hogy igazi politikusként meg tudja jegyezni a neveket, majd a legtekintélyesebb modorában azt kérdezte:

– Mit jelentsen ez az erőszakoskodás?

Macke rábökött Robertre és Jörgre.

– Ezek homoszexuálisok – mondta. – Az a fiú pedig megtámadott egy segédrendőrt, aki le akarta tartóztatni őket.

Walter a kasszára mutatott, amelynek kihúzott fiókjában némi aprót leszámítva üresen tátongtak a rekeszek.

– Manapság a rendőrök rablással foglalkoznak?

– Bizonyára egy vendég használta ki a zűrzavart, amit a letartóztatásnak ellenszegülő személyek okoztak.

Néhány barnainges nevetgélt.

– Maga bűnügyi nyomozó volt, nemde, Macke? – kérdezte Walter. – Valaha büszke lehetett magára. És most?

Ez az elevenén találta Mackét.

– Azért tartjuk fent a rendet, hogy megvédjük a hazát!

– Már csak arra lennék kíváncsi, hova viszi a foglyait? – makacskodott Walter. – Valami tisztességes fogdába? Vagy valami félig titkos, nem hivatalos pincébe?

– A friedrichstraßei laktanyába kerülnek! – mondta felháborodottan Macke.

Lloyd észrevette Walter arcán a pillanatnyi elégedettséget. Most jött rá, hogy az milyen ügyesen manipulálta Mackét: a szakmai önérzete maradványaira hivatkozva bírta rá, hogy elárulja a szándékait. Walter most legalább tudta, hova viszik Lloydot és a többieket.

De mi történik a laktanyában?

Még sosem tartóztatták le. Mindazonáltal a londoni East Enden lakott, jó sok embert ismert, akik összetűztek a rendőrséggel. Élete nagyobb részében olyan kölykökkel focizott az utcán, akiknek apáit sűrűn letartóztatták. Hallotta, milyen híre van Aldgate-ben a Leman Street-i őrszobának. Kevesen jöttek ki onnan ép bőrrel. Azt mondták róla, hogy ott tiszta véresek a falak. Mi a valószínűsége, hogy a friedrichstraßei laktanya jobb?

– Ez nemzetközi incidens, nyomozó úr – mondta Walter. Lloyd feltételezése szerint azért használta ezt a címet, hogy Macke inkább rendőrként viselkedjen, mint bűnözőként. – Három külföldi állampolgárt tartóztatott le: két osztrákot és egy angolt. – Fölemelte a kezét, mintha tiltakozást hárítana el. – Most már késő visszacsinálni. Mindkét követséget tájékoztatták, és nem kétlem, hogy képviselőik egy órán belül bekopogtatnak a Wilhelmstraßén a külügyminisztériumunkba.

Lloyd nem tudta, hogy ez igaz-e.

Macke csúnyán vigyorgott.

– A Külügyminisztérium nem fog sietni, hogy megvédjen két buzit meg egy ifjú huligánt.

– Külügyminiszterünk, von Neurath, nem tagja a maguk pártjának – felelte Walter. – Számára talán még első a haza érdeke.

– Szerintem meg maga azt fogja látni, hogy a külügyminiszter azt teszi, amit mondanak neki. Egyébként akadályoz a kötelességem teljesítésében.

– Figyelmeztetem! – folytatta bátran Walter. – Jobb, ha a szabályzat szerint jár el, különben baj lesz.

– Tűnjön a szemem elől! – felelte Macke.

Walter távozott.

Lloydot, Robertet és Jörgöt fölterelték valamilyen teherautóra. A földre kellett feküdniük, és a padokon ülő barnaingesek vigyáztak rájuk. A jármű elindult. Lloyd rájött, hogy a bilincselés fájdalmas dolog. Folyton azt várta, mikor ficamodik ki a válla.

Az út szerencsére rövid volt. Lezavarták őket a platóról, be egy épületbe. Itt sötét volt, Lloyd keveset látott. Egy íróasztalnál beírták a nevét egy könyvbe, és elvették az útlevelét. Roberttől elkobozták az arany nyakkendőtűjét és az óraláncát. Végül levették róluk a bilincset, és belökték őket egy rácsos ablakú, félhomályos helyiségbe, ahol volt már legalább negyven fogoly.

Lloydnak mindene fájt. Úgy sajgott a mellkasa, mintha megrepedt volna valamelyik bordája. Az arca tele volt zúzódásokkal, és őrjítően hasogatott a feje. Egy aszpirint akart, egy csésze teát és egy párnát. Az volt az érzése, hogy ezekre még várhat pár órát.

Mindhárman a földre ültek az ajtó mellett. Lloyd a tenyerébe támasztotta a fejét. Robert és Jörg arról beszélgetett, mikor kapnak segítséget. Semmi kétség, hogy Walter telefonál egy ügyvédnek. De a szokásos eljárásokat felfüggesztették a Reichstag felgyújtása után hozott rendelettel, így nem védte őket megfelelően a törvény. Walter a követségekkel is fölveszi a kapcsolatot: most a politikai befolyás a legfőbb reményük. Lloyd arra gondolt, hogy az anyja valószínűleg megpróbál telefonálni a londoni Külügyminisztériumba. Ha sikerrel jár, a kormánynak bizonyosan lesz pár szava egy brit iskolásfiú letartóztatása kapcsán. Mindez időbe telik – legalább egy órába, de inkább kettőbe-háromba.

Eltelt négy, majd öt óra, és az ajtó nem nyílt ki.

Civilizált országokban törvény szabályozta, hogy a rendőrség meddig zárhat fogdába valakit a megfelelő alakiságok – vádemelés, ügyvéd, bíróság – nélkül. Lloyd most értette meg, hogy ez az előírás nem puszta formaság. Akár örökre itt maradhat.

Megtudta, hogy a többiek is politikai foglyok: kommunisták, szociáldemokraták, szakszervezetiek és egy pap.

Az éjszaka lassan telt. Hármuk közül senki nem aludt. Már a hajnal szürke fénye szivárgott be a rácsos ablakokon, amikor végre nyílt a cellaajtó. De nem ügyvédek vagy diplomaták jöttek, csupán két kötényes ember. Egy kocsit toltak, amelyen nagy kondér állt. Híg zabkását meregettek belőle. Lloyd nem evett, de ivott egy bádogbögrére való kávét, amelynek olyan íze volt, mint a pörkölt árpának.

Feltételezte, hogy a brit nagykövetségen alacsonyabb rangú diplomaták voltak éjszakai ügyeletben, akik nem rendelkeznek különösebb politikai befolyással. Reggel, amikor a nagykövet is felkel, várható valamilyen mozgás.

Egy órával reggeli után ismét nyílt az ajtó, de ez alkalommal csupán barnaingesek jöttek. Az összes foglyot kiterelték, fölrakták egy ponyvás teherautóra. Negyven-ötven embert zsúfoltak össze a platón, olyan sűrűn hogy állva kellett utazniuk. Lloydnak sikerült Robert és Jörg közelében maradnia.

A fiú abban reménykedett, hogy – noha vasárnap van – talán bíróság elé állítják őket. Legalább lesznek ügyvédek, és valami látszata a törvényes eljárásnak. Úgy gondolta, eléggé folyékonyan beszél németül ahhoz, hogy egyszerű esetét előadhassa, és fejben elkezdte gyakorolni a beszédét. Vacsorázni volt egy étteremben az anyjával; látta, hogy valaki belenyúl a kasszába; ebből verekedés lett, és ő közbeavatkozott. Elképzelte a keresztkérdéseket. Megkérdezhetik, hogy barnainges volt-e, akit megtámadott. Majd azt válaszolja: „Nem figyeltem a ruháját, csak azt láttam, hogy tolvaj.” Ettől a bíróság elneveti magát, az ügyész pedig lebőg.

Kiértek a városból.

A ponyva résein kiláthattak. Lloyd szerint úgy harminc kilométert tettek meg, amikor Robert megszólalt:

– Oranienburgban vagyunk. – Ez egy kisváros volt Berlintől északra.

A teherautó megállt egy téglaoszlopokkal közrefogott fakapunál, amelyet két fegyveres barnainges őrzött.

Lloyd egyre jobban félt. Hol van a bíróság? Ez sokkal inkább fogolytábornak tűnt. Hogyan zárhatnak embereket börtönbe ítélet nélkül?

Rövid várakozás után a teherautó behajtott a kapun, és megállt egy roskatag épületcsoportnál.

Lloyd egyre jobban aggódott. Múlt éjszaka legalább megvolt az a vigasza, hogy Walter tudja, hol van. Lehet, hogy ma már senki nem tudja. Mi van, ha a rendőrség egyszerűen azt mondja, hogy nincs ilyen őrizetes, nem szerepel a nyilvántartásban? Akkor hogyan menekül?

Leszálltak a teherautóról, és bementek egy épületbe, amely gyárfélének tűnt. Olyan szaga volt, mint egy kocsmának. Talán sörfőzdének épült.

Ismét fölírták a nevüket. Lloyd örült, hogy legalább van nyoma a mozgásának. Nem kötözték meg, nem is bilincselték meg őket, de állandóan rajtuk tartották a szemüket a fegyveres barnaingesek. Lloydnak az a balsejtelme támadt, hogy ezek a fiatalemberek örülnének minden ürügynek, csak lőhessenek.

Mindenki kapott egy szalmazsákot és egy vékony takarót. Egy rozoga épületbe terelték őket, amely raktár lehetett. Megkezdődött a várakozás.

Egész nap senki sem kereste Lloydot. Este megint begördült egy kocsi, ez alkalommal egy kondér répalevessel. Mindenki kapott egy tányér levest és egy darab kenyeret. Lloyd mostanra farkaséhes volt, hiszen huszonnégy órája nem evett. Befalta a hitvány levest, de éhes maradt.

A táborban lehetett valahol három-négy kutya is, amelyek egész éjjel vonítottak.

Lloyd piszkosnak érezte magát. Már második napja nem váltott ruhát. Fürödni, borotválkozni szeretett volna, tiszta inget akart. A vécé – a sarokba állított két hordó – leírhatatlanul undorító volt.

Holnap viszont hétfő. Valami csak történik.

Négy körül aludt el. Hatkor egy barnainges üvöltésére ébredt:

– Schleicher! Jörg Schleicher! Melyikőtök Schleicher?

Talán elengedik őket.

Jörg felállt és megszólalt:

– Én vagyok Schleicher.

– Te velem jössz – mondta a barnainges.

– Miért? – kérdezte rémülten Robert. – Mit akarnak tőle? Hova megy?

– Mi vagy te? Az anyja? – felelte a barnainges. – Kuss és pofa be! – Megbökte a puskájával Jörgöt. – Kifelé!

Lloyd nézte, ahogy elmennek, és azon rágódott, miért nem ütötte le a barnaingest, miért nem vette el a fegyverét. Elmenekülhetett volna. És ha kudarcot vall, ugyan mit tesznek vele? Börtönbe csukják? De a döntő pillanatban meg sem fordult a fejében a menekülés. Máris átvette a rabok gondolkodását?

Még a zabkását is alig várta.

Reggeli előtt kizavarták őket.

Körülálltak egy szögesdróttal bekerített kis területet, akkorát, mint egy teniszpálya negyede. Valami nem túl értékeset tárolhattak itt, talán deszkát vagy autógumit. Lloyd reszketett a hajnali hidegben: a nagykabátja még mindig a Bistro Robertben volt.

Ekkor észrevette, hogy Thomas Macke közeledik.

A rendőrnyomozó fekete kabátot vett a barna ingére, és nehézkesen cammogott lúdtalpain.

Macke mögött két barnainges vonszolt a karjánál fogva egy meztelen embert, akinek vödör volt a fején.

Lloyd iszonyodva bámulta. A fogoly kezét hátrakötötték, a vödröt szorosan megkötötték zsineggel az álla alatt, nehogy leessen.

A fogolynak vékony, fiatalos alakja volt, és szőke fanszőrzete.

Robert felnyögött:

– Édes Jézus, ez Jörg!

A tábor összes barnaingese odacsődült. Lloyd összevonta a szemöldökét. Ez valami kegyetlen játék?

Jörgöt bevezették a körbekerített térre, és ott hagyták, hadd vacogjon. Két őre kijött az ajtón, pár percre elmentek valahova, és két-két farkaskutyával tértek vissza.

Ez megmagyarázta az éjszakai ugatást.

A kutyák barna szőrében beteges, kopasz foltok éktelenkedtek, és olyan girhesek voltak, mintha éheztetnék őket.

A barnaingesek odavezették őket a kerítéshez.

Lloydnak homályos, de rémítő előérzete támadt.

Robert felsikoltott:

– Ne! – és eliramodott. – Ne, ne, ne! – Megpróbálta kinyitni a kerítésajtót. Három-négy barnainges gorombán elrángatta. Robert vergődött, de már az ötvenhez közeledett, nem küzdhetett az erős, fiatal bűnözőkkel, akik megvetően földhöz teremtették.

– Ne! – mondta Macke az embereinek. – Csak nézze végig!

Azok felállították Robertet, és odanyomták a kerítéshez.

A kutyákat bevezették az udvarra. Izgatottan ugattak, csurgott a nyáluk. A két barnainges nyugodt szakértelemmel tartotta a pórázt, láthatóan volt tapasztalatuk. Lloyd kétségbeesetten töprengett, hogy vajon hányszor csinálták már?

A pecérek elengedték a kutyákat, és kisiettek.

A kutyák rárontottak Jörgre. Az egyik a lábikráját kapta el, a másik a karját, a harmadik a combját. A bádogvödör alól a kín és a rettegés tompa sikolya hallatszott. A barnaingesek éljeneztek és tapsoltak. A foglyok néma borzalommal figyeltek.

Az első sokk után Jörg igyekezett védekezni. A keze hátra volt kötve, nem is látott, de rugdoshatott. Meztelen lába azonban nem sok kárt tett az éhes kutyákban. Félreugrottak, azután ismét támadtak, éles fogaikkal tépték róla a húst.

Futni próbált. Sarkában a kutyákkal vakon, egyenes vonalban futott, amíg neki nem ment a szögesdrótnak. A barnaingesek harsányan éljeneztek. Jörg más irányban futott tovább, de az eredmény ugyanaz lett. Az egyik kutya kitépett egy húscafatot a fenekéből, a barnaingesek üvöltöttek a nevetéstől.

Lloyd mellett egy barnainges azt ordította:

– A farkát! Harapd le a farkát! – Lloyd sejtette, hogy a „farok” német megfelelője – der Schwanz – a hímvesszőt jelenti. A barnainges hisztérikus volt az izgalomtól.

Jörg fehér testét vörösre festette a sebeiből patakzó vér. A dróthoz tapadt, hogy védje a nemi szervét, közben oldalra és hátrafelé rugdosott. Ám egyre gyengült. A rúgásai lanyhultak. Nehezen bírt talpon maradni. A kutyák felbátorodtak, tépték-szaggatták és habzsolták a véres húst.

Jörg végül a földre csúszott.

A kutyák letelepedtek falatozni.

A pecérek visszatértek az udvarra. Gyakorlott mozdulattal pórázra fűzték a kutyákat, lehúzták őket Jörgről, és elvezették.

A mulatságnak vége volt, a barnaingesek lelkesen karattyolva szétszóródtak.

Robert berohant az udvarra, és ez alkalommal senki nem állította meg. Nyöszörögve hajolt Jörg fölé.

Lloyd segített kioldozni Jörg kezét, és levenni a vödröt. Jörg öntudatlan volt, de lélegzett.

– Vigyük be. Fogja meg a lábát – mondta a fiú. Megragadta Jörgöt a hóna alatt, bevitték az épületbe, amelyben aludtak. Letették a szalmazsákjára. A többi fogoly riadtan, némán állta körül őket. Lloyd hiába remélte, hogy lesz köztük egy orvos.

Robert levetette a zakóját meg a mellényét, végül az ingét, azzal törölgette a vért.

– Tiszta vízre van szükségünk – mondta.

Az udvaron volt egy kút. Lloyd kiment, de nem talált semmilyen edényt. Visszatért az épületbe. A vödör még mindig a földön hevert. Kimosta, megtöltötte vízzel.

Mire visszaért, a szalmazsákot átitatta a vér.

Robert beleáztatta az inget a vödörbe, és a szalmazsák mellett térdelve tovább mosta Jörg sebeit. A fehér ing hamarosan vörössé vált.

Jörg mocorgott.

– Feküdj nyugodtan, szerelmem – mondta halkan Robert. – Már vége, és itt vagyok melletted. – De Jörg mintha nem hallotta volna.

Bejött Macke négy-öt barnaingessel. Megragadta Robert karját, és felrántotta.

– Na! – mondta. – Most már tudod, mit gondolunk a homoszexuális perverzekről.

Lloyd Jörgre mutatott, és dühösen mondta:

– Az a perverz, aki miatt ez történt, Macke nyomozó! – Minden haragját és megvetését belesűrítette az utolsó két szóba.

Macke biccentett az egyik barnaingesnek. Az félrevezetően hanyag mozdulattal megfordította a puskáját, és a tusával leütötte Lloydot.

A fiú a földre zuhant, a fejét fogta kínjában.

Hallotta, ahogy Robert azt mondja:

– Kérem, csak azt engedje meg, hogy ellássam Jörgöt!

– Talán – felelte Macke. – Először gyere ide.

Lloyd a fájdalma ellenére is kinyitotta a szemét, hogy lássa, mi történik.

Macke odavonszolta Robertet egy otromba faasztalhoz. A zsebéből előhúzott egy okmányt és egy töltőtollat.

– Az éttermed most feleannyit ér, mint amennyit utoljára ajánlottam érte. Tízezer márkát.

– Bármit megteszek – sírta el magát Robert. – Csak hadd maradjak Jörg mellett!

– Itt írd alá – mondta Macke. – Azután mindhárman hazamehettek.

Robert aláírta.

– Ez az úriember lehet tanú – mondta Macke. Odaadta a tollat az egyik barnaingesnek. Ránézett Lloydra, a tekintetük összeakadt. – És talán a mi szeles angol vendégünk lehet a másik tanú.

– Tedd, amit mond, Lloyd! – kérte Robert.

Lloyd feltápászkodott, megdörzsölte fájó fejét, fogta a tollat, és aláírta a papírt.

Macke diadalmasan zsebre vágta a szerződést, és kiment.

Robert és Lloyd visszatért Jörghöz.

Azonban Jörg már halott volt.

*

Walter és Maud kijött a Lehrte állomásra, amely északra volt a kiégett Reichstagtól, hogy búcsút vegyen Etheltől és Lloydtól. A francia palotára emlékeztető állomás neoreneszánsz stílusban épült. Korán érkeztek, a Lehrte kávézójában várták, hogy beálljon a szerelvény.

Lloyd boldog volt, hogy elmehet. Hat hét alatt sokat tanult németül és sokat a politikáról, de most már haza akart menni, hogy elmondhassa az embereknek, mit látott, és figyelmeztesse őket, nehogy ez náluk is megtörténjen.

Ugyanakkor különös módon bűntudatot érzett, amiért távozik. Olyan helyre megy, ahol a törvény uralkodik, a sajtó szabad, és nem bűn szociáldemokratának lenni. Itt hagyja a von Ulrich családot a kegyetlen diktatúrában, ahol kutyákkal lehet széttépetni egy ártatlan embert, és senkit sem állítanak bíróság elé a bűntett miatt.

Von Ulrichék össze voltak törve, Walter még Maudnál is jobban. Mint akik rossz hírt kaptak, vagy haláleset történt a családjukban. Szinte másra sem tudtak gondolni, mint a katasztrófára, amely most történt velük.

Lloydot sűrű bocsánatkérések közepette helyezte szabadlábra a német Külügyminisztérium egy nyilatkozat kíséretében, amely ugyanolyan siralmas volt, mint amilyen hazug. Az indoklásban azt írták, hogy Lloyd önhibájából keveredett verekedésbe, majd egy adminisztratív tévedés folytán tartóztatták le, amit a hatóságok módfelett fájlalnak.

– Táviratot kaptam Roberttől. Épségben megérkezett Londonba – mondta Walter.

Mivel Robert osztrák állampolgár volt, különösebb nehézség nélkül távozhatott Németországból. A pénze kimentése már bonyolultabb volt. Walter követelte, hogy Macke egy svájci bankba fizesse be a pénzt. Macke először azt mondta, ez lehetetlen, de Walter nem engedett. Azzal fenyegette, hogy megtámadja az adásvételt a bíróságon, és Lloyd hajlandó lesz tanúsítani, hogy erőszakkal kényszerítették őket a szerződés aláírására, úgyhogy Macke végül igénybe vette az összeköttetéseit.

– Örülök, hogy Robert kijutott – mondta Lloyd. Még jobban fog örülni, ha ő is biztonságban lesz Londonban. A feje még mindig hasogatott, és a mellkasa megfájdult, valahányszor megfordult az ágyban.

– Miért nem jöttök Londonba? – kérdezte Ethel Maudtól. – Mindketten. Vagyis az egész család.

Walter a feleségére nézett.

– Talán ezt kellene tennünk – mondta. De Lloyd látta rajta, hogy nem gondolja komolyan.

– Mindent elkövettetek – mondta Ethel. – Bátran harcoltatok. De a másik fél győzött.

– Még nincs vége – jelentette ki Maud.

– De hát veszélyben vagytok!

– Németország is.

– Ha Londonba költöztök, Fitz talán megengesztelődik, és segít.

Lloyd tudta, hogy Fitzherbert grófé az ország egyik legnagyobb vagyona, amit a dél-walesi birtokán található szénbányáknak köszönhet.

– Nem segítene – felelte Maud. – Fitz nem békül. Ezt te is tudod.

– Igazad van – bólintott Ethel. Lloyd nem értette, miért ilyen biztos ebben, de nem volt alkalma megkérdezni, mert az anyja máris folytatta: – A te tapasztalatoddal könnyen kapsz munkát egy londoni újságnál.

– És én mit csinálnék Londonban? – kérdezte Walter.

– Nem tudom – válaszolta Ethel. – Itt mit fogsz csinálni? Nincs sok értelme választott képviselőnek lenni egy tehetetlen parlamentben. – Lloyd brutálisan őszintének találta ezt a választ, pedig az anyja a rá jellemző módon csak azt mondta, amit mondania kellett.

Sajnálta von Ulrichékat, de úgy érezte, valóban maradniuk kell.

– Tudom, hogy nehéz lesz – mondta. – De ha a tisztességes emberek elmenekülnek, a fasizmus annál gyorsabban terjed.

– Mindenképpen terjed – vágott vissza az anyja.

Általános meglepetésre Maud felcsattant:

– Én nem megyek! Nem vagyok hajlandó elhagyni Németországot.

A többiek csak nézték.

– Tizennégy éve német vagyok – folytatta Maud. – Most már ez a hazám.

– De hát angolnak születtél – jegyezte meg Ethel.

– Mindegyik országot elsősorban az emberek alkotják – mondta Maud. – Nem szeretem Angliát. A szüleim rég meghaltak, a bátyám kitagadott. Viszont szeretem Németországot. Számomra Németország az én nagyszerű férjem, Walter, félrevezetett fiam, Erich, riasztóan tehetséges lányom, Carla, a szobalányunk, Ada és a fogyatékos fia, Monika barátnőm és a családja, újságíró kollégáim… Maradok, hogy harcoljak a nácik ellen.

– Máris többet tettél, mint elvárható – válaszolta szelíden Ethel.

Maud hangja átforrósodott a felindulástól.

– A férjem az életét, az egész létezését annak szentelte, hogy szabaddá és virágzóvá tegye ezt az országot. Miattam nem fogja feladni egy élet munkáját. Ha ezt elveszíti, a lelkét veszíti el.

Ethel odáig feszítette a húrt, ameddig csak egy régi barátnak szabad.

– Azért csak kell érezned valamilyen kísértést, hogy biztonságban tudd a gyerekeidet – mondta.

– Kísértést? A szívet tépő, marcangoló, kétségbeesett vágyat érted alatta? – Maud elsírta magát.

– Carlának rémálmai vannak a barnaingesek miatt, Erich pedig fölveszi azt a szarszínű egyenruhát, ahányszor csak teheti! – Lloydot megdöbbentette ez az indulat. Tisztességes asszony szájából még sose hallotta a „szar” szót. Maud folytatta: – Hogyne szeretném elvinni őket! – Lloyd látta rajta, mennyire elgyötört. Úgy dörgölte a kezét, mintha mosná, idegesen forgatta a fejét, a hangja reszketett a vívódástól. – De ez éppen olyan rossz lenne nekik, mint nekem. Nem hátrálok! Jobb szenvedni a gonosztól, mint félreállni és semmit nem tenni.

Ethel megérintette Maud karját.

– Ne haragudj, hogy megkérdeztem. Talán ostobaság volt tőlem. Tudhattam volna, hogy nem futamodsz meg.

– Örülök, hogy megkérdezted – mondta Walter, és megfogta a felesége keskeny kezét. – Ez a kérdés kimondatlanul ott lebegett köztem és Maud között. Ideje volt szembenézni vele. – Kezük összefonódva nyugodott a kávézó asztalán. Lloyd ritkán foglalkozott anyja nemzedékének érzelmi életével – középkorúak, házasok, ezzel minden el lett mondva róluk –, de most láthatta, hogy Waltert és Maudot olyan erős kapcsolat köti össze, amely messze meghaladja az összeszokott házasokét. Nem voltak illúzióik: tudták, hogy ha maradnak, kockáztatják az életüket és gyerekeikét. De volt egy közös kötelességük, és ezért a halállal is dacoltak.

Nem tudta, hogy neki jut-e valaha is ilyen szerelem.

Ethel az órájára pillantott.

– Jó ég! – mondta. – Lekéssük a vonatot!

Lloyd fölkapta a csomagjaikat, és kisiettek a peronra. Füttyszó hallatszott. Az utolsó percben szálltak föl. Mindketten kihajoltak az ablakon, amikor a szerelvény kihúzott.

Walter és Maud a peronon állt és integetett. Egyre kisebbé zsugorodtak, majd végleg eltűntek.

Második fejezet

1935

– Két dolgot kell tudnod a buffalói lányokról – mondta Daisy Peshkov. – Isznak, mint a kefekötő, és mind sznobok.

Eva Rothmann kuncogott.

– Nem hiszek neked – mondta. Németes kiejtése mostanra szinte tökéletesen eltűnt.

– Ó, pedig igaz – felelte Daisy. Az ő rózsaszín-fehér hálószobájában próbálgatták a ruhákat a földig érő, háromrészes tükör előtt. – A sötétkék és a fehér jól állna neked – mondta. – Mit gondolsz?

Egy blúzt emelt Eva arcához, és tanulmányozta a hatást. A kontrasztos színek illettek a lányhoz.

Daisy feltúrta a ruhásszekrényét, hogy megfelelő ruhát találjon Evának a tengerparti piknikhez. Eva nem volt csinos, és még pacuhának is látszott a fodroktól és a masniktól, amelyek Daisy legtöbb ruháját díszítették. A csíkok jobban illettek markáns arcához.

Sötét haja, mélybarna szeme volt.

– Viselhetsz élénk színeket – mondta neki Daisy.

Evának kevés ruhája volt. Az apja, egy berlini zsidó orvos az egész életében összespórolt pénzéből küldte ki Amerikába, ahova egy éve üres kézzel érkezett. Egy jótékonysági szervezet fizette a tanulmányait Daisy internátusában. Mindketten tizenkilenc évesek voltak. De Eva sehova sem mehetett a nyári szünidőben, így hát Daisy hirtelen ötlettel meghívta magukhoz.

Olga, Daisy anyja először tiltakozott.

– Egész évben oda vagy az iskolában! Alig várom, hogy a nyáron velem legyél!

– De olyan remek lány, anyu! – mondta Daisy. – Elbűvölő, lezser és hűséges barát.

– Gondolom, sajnálod, mert a nácik elől menekült.

– Engem nem érdekelnek a nácik, csak kedvelem Evát.

– Ez jó, de muszáj nálunk laknia?

– Anyu, nincs hova mennie!

Olga végül meghajolt Daisy akarata előtt, mint rendesen.

Eva most azt mondta:

– Sznobok? Veled senki sem lehet sznob.

– Ó, dehogynem!

– De hát te olyan szép és életvidám vagy.

Daisy nem is szabadkozott.

– Ezért utálnak.

– Gazdag is vagy.

Ez igaz volt. Daisy apja gazdag volt, az anyja maga is egy vagyont örökölt, és ő is gazdag lesz, amint betölti a huszonegyet.

– Az semmit sem jelent. Ebben a városban az számít, mióta vagy gazdag. Senki vagy, ha dolgozol. Azok az igazi nagymenők, akik a dédszüleiktől örökölt milliókból élnek.

Könnyed gúnnyal beszélt, hogy leplezze megbántottságát.

– Az apád híres! – mondta Eva.

– Gengszternek tartják.

Daisy nagyapjának, Josef Vyalovnak kocsmái és szállodái voltak. Az apja, Lev Peshkov arra használta a profitot, hogy döglődő varietéket vásárolt fel, és mozivá alakította át őket. Mostanra volt egy hollywoodi stúdiója is.

Eva sértődött meg Daisy helyett.

– Hogy mondhatnak ilyet?

– Úgy gondolják, hogy szeszcsempész volt. Valószínűleg igazuk van. Nem tudom, másképp miként szerezhetett volna vagyont a kocsmákon a szesztilalom idején. Mindenesetre anyut ezért nem fogják felkérni, hogy lépjen be a Buffalói Hölgyek Társaskörébe.

Mindketten Olgára néztek, aki Daisy ágyán ült és a Buffalo Sentinelt olvasta. Fiatalkori fotóin Olga nádszáltermetű szépség volt. Mostanra meghízott és elszürkült. Már nem adott a külsejére, noha buzgón vásárolt együtt Daisyvel, és sosem sajnálta a pénzt, ha arra kellett, hogy a lánya fantasztikusan nézzen ki.

Felpillantott az újságból, és azt mondta:

– Drágám, szerintem nem érdekli őket, hogy szeszcsempész volt-e az apád. Viszont orosz bevándorló, és ha nagy néha elszánja magát, hogy istentiszteletre menjen, az Ideal Streetre jár az orosz ortodox templomba. Ami csaknem olyan rossz, mintha katolikus lenne.

– Ez olyan tisztességtelen – mondta Eva.

– Figyelmeztetlek, hogy nem kedvelik a zsidókat sem – mondta Daisy. Eva valójában csak félzsidó volt. – Már elnézést a gorombaságomért.

– Gorombáskodj csak, amennyit akarsz. Németországhoz képest ez az Ígéret Földje.

– Azért ne érezd magad túl otthonosan – figyelmeztette Olga. – Az újság szerint sok amerikai nagyvállalkozó utálja Roosevelt elnököt, és csodálja Adolf Hitlert. Tudom, hogy ez az igazság, mert Daisy apja közéjük tartozik.

– A politika unalmas – közölte Daisy. – Van valami érdekes a Sentinelben?

– Igen, van. Muffie Dixont bemutatják a brit udvarnál.

– Jó neki – mondta savanyúan Daisy, aki nem bírta palástolni az irigységét.

Olga felolvasta a cikket:

– „Miss Muriel Dixont, a háborúban, a franciaországi fronton elesett Charles »Chuck« Dixon lányát kedden mutatja be a Buckingham-palotában Mrs. Robert W. Bingham, az Egyesült Államok nagykövetének felesége.”

Daisy eleget hallott Muffie Dixonról.

– Párizsban már voltam, de Londonban még nem – mondta Evának. – És te?

– Egyik helyen sem jártam – felelte Eva. – Akkor hagytam el először Németországot, amikor áthajóztam Amerikába.

– Ó, a mindenit! – mondta hirtelen Olga.

– Mi történt? – kérdezte Daisy.

Az anyja összegyűrte az újságot.

– Az apád Gladys Angelust vitte el a Fehér Házba.

– Ó! – Daisyt mintha arcul ütötték volna. – De hát azt mondta, hogy engem visz el!

Roosevelt elnök száz üzletembert hívott meg egy fogadásra, hogy megnyerje őket a New Dealjének. Lev Peshkov már csak a kommunistákat tartotta Franklin D. Rooseveltnél is rosszabbnak, de azért hízelgett neki a meghívás a Fehér Házba. Olga azonban nem volt hajlandó elkísérni.

– Nem fogom eljátszani az elnöknek, hogy normális a házasságunk – mondta dühösen.

Lev hivatalosan a divatos préristílusú házban lakott, amelyet Vyalov nagyapa építtetett a háború előtt, de több éjszakát töltött a régi szeretője, Marga sikkes belvárosi lakásán. Ráadásul mindenki úgy tudta, hogy viszonya van stúdiója legnagyobb sztárjával, Gladys Angelusszal. Daisy megértette, hogy az anyja mellőzöttnek tartja magát. Ő is úgy érezte, hogy semmibe veszik, amikor Lev elhajtott, hogy a másik családjával töltse az estét.

Ujjongott, amikor az apja megkérte, hogy az anyja helyett ő kísérje el a Fehér Házba. Mindenkinek elmondta, hova megy. Egyetlen barátja sem találkozott még az elnökkel, kivéve a Dewar fiúkat, akiknek az apja szenátor.

Lev nem közölte a pontos dátumot, Daisy feltételezte, hogy csak az utolsó pillanatban szól majd, szokása szerint. De az apja meggondolta magát, vagy egyszerűen megfeledkezett a dologról. Akárhogyan is, megint semmibe vette a lányát.

– Sajnálom, drágám – mondta az anyja. – De apádnál sosem jelentettek sokat az ígéretek.

Eva együtt érzőn nézett barátnőjére. Ez fájt Daisynek. Eva apja sok ezer kilométerre van, lehet, hogy sosem látja többé, mégis ő sajnálja Daisyt, mintha az ő sorsa lenne a rosszabb.

Ettől csak dacosabb lett. Nem fogja hagyni, hogy tönkretegyék a napját.

– Nohát, én leszek az egyetlen lány Buffalóban, aki helyett Gladys Angelus ugrott be – mondta. – Akkor mit is vegyek föl?

Párizsban az idén látványosan megrövidültek a szoknyák, de a konzervatív Buffalo csak nagy vonalakban követte a divatot. Daisynek azonban volt egy térdig érő teniszruhája, ugyanolyan babakék, mint a szeme. Talán a mai nap lesz az, amikor ki kell rukkolnia vele. Kibújt a ruhájából, belebújt a kékbe.

– Hogy tetszik? – kérdezte.

– Ó, Daisy, igazán gyönyörű, de… – szólalt meg Eva.

– Ki fog esni a szemük – tette hozzá Olga. Szerette, ha Daisy kicsípi magát. Talán a fiatalkorára emlékeztette.

– Daisy, ha mind sznobok, akkor miért akarsz elmenni a partira? – kérdezte Eva.

– Ott lesz Charlie Farquharson, és azon gondolkozom, hogy hozzámegyek – felelte Daisy.

– Ezt komolyan mondod?

– Remek parti! – mondta nyomatékosan Olga.

– Külsőre milyen? – kérdezte Eva.

– Abszolúte imádni való – felelte Daisy. – Nem a legcsinosabb fiú Buffalóban, de szelíd, kedves és elég félénk.

– Nagyon másnak tűnik, mint te.

– Az ellentétek vonzzák egymást.

– Farquharsonék Buffalo legrégibb családjai közé tartoznak – szólalt meg ismét Olga.

Eva felvonta sötét szemöldökét.

– Sznobok?

– Nagyon – felelte Daisy. – De Charlie apja minden pénzét elvesztette, amikor összeomlott a tőzsde, azután meghalt – egyesek szerint megölte magát –, úgyhogy vissza kell szerezniük a gazdagságukat.

Eva döbbenten nézett rá.

– Abban reménykedsz, hogy elvesz a pénzedért?

– Nem. Azért vesz el, mert meg fogom babonázni. De az anyja a pénzemért fogad el.

– Azt mondod, meg fogod babonázni. Ő tud róla?

– Még nem. De azt hiszem, ma délután elkezdem. Igen, ez határozottan a megfelelő ruha.

Daisy a babakékbe öltözött, Eva a sötétkék-fehér csíkosba. Mire elkészültek, már késésben voltak.

Daisy anyjának nem volt sofőrje.

– Az apám sofőrjéhez mentem hozzá, tönkre is tette az életem – mondta néha. Rettegett attól, hogy Daisy is valami hasonlót csinálhat, ezért is lelkesedett Charlie Farquharsonért. Ha valahova el kellett mennie a nyikorgó 1925-ös Stutzcal, megkérte Henryt, a kertészt, aki levette a gumicsizmát, és fekete öltönybe bújt. Ám Daisynek saját autója volt, egy vörös Chevrolet Sport Coupé.

Daisy szeretett vezetni, élvezte az erőt és a sebességet. Déli irányban hagyták el a várost. Szinte sajnálta, hogy a part alig kilenc-tíz kilométernyire van.

Vezetés közben azon tűnődött, milyen élete lenne Charlie feleségeként. Az ő pénzével és a fiú pozíciójával az első házaspár lehetnének a buffalói társaságban. A vacsorákon, amelyeket adnának, olyan elegáns lenne a teríték, hogy az embereknek szeme-szája elállna a gyönyörűségtől. Az övék lenne a legnagyobb jacht a kikötőben, és a fedélzeten partikat rendeznének a többi gazdag, mulatós házaspárnak. Az emberek ácsingóznának egy meghívásra Mrs. Charles Farquharsonhoz. Egyetlen jótékonysági rendezvény sem lehetne sikeres, ha nem Daisy és Charlie ülne a díszhelyen. Gondolatban nézte a róla szóló filmet, amint elbűvölő párizsi nagyestélyiben suhan az őt csodáló férfiak és nők között, és kegyesen fogadja a bókjaikat.

Még akkor is álmodozott, amikor megérkeztek.

Buffalo városa New York állam északi részén, a kanadai határ közelében található. A Woodlawn Beach kilométer hosszú homoksáv volt az Erie-tó partján. Daisy leparkolt, majd keresztülvágtak a dűnéken.

Már legalább ötvenen-hatvanan voltak ott, Buffalo krémjének cseperedő gyerekei, az a kiváltságos csoport, amely nyaranta vitorlázással és vízisízéssel töltötte a nappalokat, este pedig partikra járt és táncolt. Daisy üdvözölte ismerőseit, azaz szinte mindenkit, és bemutatta Evát. Puncsos-poharat nyomtak a kezükbe. Daisy óvatosan kóstolgatta a magáét, mert egyes fiúk szerint nagyon vicces pár üveg ginnel megkeresztelni a puncsot.

A partit Dot Renshaw tiszteletére rendezték. Dot csípős nyelvű lány volt, akit senki sem akart feleségül venni. Renshaw-ék legalább olyan régi buffalói család voltak, mint Farquharsonék, de az ő vagyonuk túlélte a válságot. Daisy presztízskérdést csinált belőle, hogy odamenjen a vendéglátóhoz, Dot apjához, és köszönetet mondjon a meghívásért.

– Sajnálom, hogy késtünk – mentegetőzött. – Rossz az időérzékem!

Philip Renshaw végigmérte.

– De rövid ez a szoknya! – Arcán versenyt futott a rosszallás az élvezettel.

– Örülök, hogy észrevette – felelte Daisy, aki úgy tett, mintha ezt egyértelmű bóknak tekintené.

– Mindenesetre jó, hogy itt vagytok végre – folytatta Renshaw. – Jön a Sentineltől egy fotográfus, és kellenek csinos lányok a képekhez.

Daisy odasúgta Evának:

– Szóval ezért hívtak meg! Milyen kedves tőle, hogy közli velem!

Megjelent Dot. Vékony arca, hegyes orra volt. Daisynek mindig az jutott az eszébe róla, hogy szurkálni is tudna az orrával.

– Azt hittem, az elnökhöz mentek apáddal! – mondta.

Daisy azt hitte, elsüllyed. Bár ne dicsekedett volna a meghívással!

– Hallom, hogy az izé, szóval a primadonnáját vitte – folytatta Dot. – Szokatlan az ilyesmi a Fehér Házban.

– Azt hiszem, az elnöknek jólesik alkalmanként filmcsillagokkal találkozni – mondta Daisy. – Megérdemel egy kis ragyogást, nem gondolod?

– Nem tudom elképzelni, hogy Eleanor Roosevelt helyeselné. A Sentinel szerint mindenki más a feleségével jelent meg.

– Hát nem figyelmesek! – Daisy elfordult, hogy meneküljön.

Észrevette Charlie Farquharsont, aki éppen a hálót igyekezett felállítani a strandteniszhez. Ő túlságosan jó természetű ahhoz, hogy Gladys Angelusszal gúnyolja.

– Hogy vagy, Charlie? – kérdezte tőle vidáman.

– Hát, jól. – Charlie fölegyenesedett. Jól megtermett fiú volt, huszonöt év körüli, kissé túlsúlyos, és kissé görbén tartotta magát, mintha attól félne, hogy a magassága megijeszt másokat.

Daisy bemutatta Evát. Charlie kedvesen bumfordi volt társaságban, különösen lányok jelenlétében, de most megerőltette magát, és megkérdezte Evától, hogy tetszik Amerika, és mit hallott Berlinben maradt családjáról.

Eva megkérdezte tőle, hogy élvezi-e a pikniket.

– Nem nagyon – felelte a fiú őszintén. – Inkább otthon lennék a kutyáimmal.

Nyilván az a véleménye, hogy a házi kedvencekkel könnyebb bánni, mint a lányokkal, gondolta Daisy. Ám a kutyák említése felkeltette az érdeklődését.

– Milyen kutyáid vannak? – kérdezte.

– Jack Russell terrierek.

Daisy ezt megjegyezte.

Odajött egy szikár, ötvenes asszony.

– Charlie, az ég szerelmére, még mindig nem feszítetted ki azt a hálót?

– Mindjárt kész, mami! – felelte a fiú.

Nora Farquharson arany teniszkarkötőt, gyémánt fülbevalót, Tiffany nyakláncot viselt, több ékszert, mint amennyi egy piknikhez szükséges. Farquharsonék szegénysége viszonylagos, elmélkedett Daisy. Azt mondják, hogy mindenüket elveszítették, de Mrs. Farquharsonnak még mindig van szobalánya, sofőrje és két lova, amelyekkel a parkba jár lovagolni.

– Jó napot, Mrs. Farquharson. Ő Eva Rothmann, a berlini barátnőm – mondta.

– Örvendek – válaszolta Nora Farquharson, de nem nyújtott kezet. Nem tartotta szükségesnek, hogy nyájaskodjon újgazdag oroszokkal, pláne a zsidó vendégeikkel.

Azután mintha eszébe jutott volna valami.

– Ó, Daisy, nem járnál körbe, hogy kiderítsd, ki akar teniszezni?

Daisy tudta, hogy most úgy kezelik, mint egy cselédfélét, de elhatározta, hogy készséges lesz.

– Hát persze – válaszolta. – Vegyes párosokat javaslok.

– Jó ötlet. – Mrs. Farquharson egy ceruzacsonkot és egy papírfecnit nyújtott feléje. – Ide írd le a neveket.

Daisy édes mosollyal elővett a táskájából egy aranytollat meg egy bézsszínű bőrbe kötött, apró noteszt.

– Föl vagyok szerelve.

Ismerte a teniszezőket, jókat és rosszakat egyaránt. Tagja volt a Rakett-klubnak, amely korántsem volt olyan zárt, mint a Jachtklub. Evát Chuck Dewarral, Dewar szenátor tizennégy éves fiával párosította össze, Joanne Rouzrokhot az idősebb Dewar fiúval, Woodyval, aki alig múlt tizenöt, de máris olyan magasra nőtt, mint a hórihorgas apja. Charlie-val természetesen ő játszik.

Tekintete megakadt egy kínosan ismerős arcon. Greg volt az, a féltestvére, Marga fia. Nem túl sűrűn találkoztak, Daisy egy éve látta utoljára a fiút, aki azóta megférfiasodott: tizenöt centit nőtt, és tizenöt éves létére már pelyhedzett a sötét szakálla. Gyereknek slampos volt, és az is maradt. Mintha vasvillával hányták volna rá a drága ruhát: a blézer ujját felgyűrte, csíkos nyakkendője lazán lötyögött, vászonnadrágjának hajtókája vizes és homokos volt.

Daisyt mindig feszélyezte Greg társasága. Arra emlékeztette, hogy az apjuk eltaszította Daisyt és az anyját Greg és Marga kedvéért. Tudta, hogy sok házasembernek vannak afférjai, de az ő apjának a félrelépése a partikon mutogatja magát, hogy mindenki láthassa. Apu elköltöztethette volna Margát és Greget New Yorkba, ahol senki sem ismer senkit, vagy Kaliforniába, ahol senkit nem zavar a házasságtörés. Itt viszont folyamatos botrányt jelentettek, és Greg volt az egyik ok, amely miatt a társaság lenézte Daisyt.

A fiú udvariasan megkérdezte, hogy van, Daisy pedig azt felelte:

– Irtó dühös vagyok, ha tudni akarod. Apám már megint blamált!

– Mit csinált? – kérdezte gyanakodva Greg.

– Megkért, hogy kísérjem el a Fehér Házba, azután azt a ringyó Gladys Angelust vitte! Most mindenki rajtam nevet.

– Nyilván jó reklám volt a nő új filmjének, a Szenvedélynek.

– Te mindig apánk mellé állsz, mert jobban szeret téged nálam!

– Talán azért, mert én csodálom, és nem panaszkodok rá örökösen – felelte bosszúsan Greg.

– Én nem… – Már éppen tagadni akarta, hogy örökösen panaszkodik, de belátta, hogy ez az igazság. – Jó, talán panaszkodom, de azért megtarthatná, amit ígért, nem?

– De mikor ezer a dolga!

– Talán nem kellene két szerető a felesége mellett!

Greg vállat vont.

– Sok mindent kell kézben tartania.

Mindketten észrevették az akaratlan kétértelműséget, és kuncogni kezdtek.

– Azt hiszem, fölösleges téged vádolnom – mondta Daisy. – Nem kérted, hogy megszülethess.

– Nekem pedig valószínűleg meg kéne bocsátanom, amiért egy héten három éjszakára elvetted az apámat. Akárhogy sírtam és könyörögtem is neki, hogy maradjon.

Daisy még sosem gondolt így a dologra. Neki Greg a bitorló, a törvénytelen gyerek volt, aki folyton ellopja az apját. De most belátta, hogy Gregnek ez ugyanúgy fájt, mint neki.

Nézte az öccsét. Egyes lányok akár még csinosnak is találnák. Bár Evához túl fiatal. És valószínűleg ugyanolyan önző és megbízhatatlan lesz, mint az apja.

– Na, szóval! – mondta. – Teniszezel?

A fiú megrázta a fejét.

– A hozzám hasonlókat nem engedik be a Rakettklubba. – Hanyag vigyort erőltetett a szájára, amiből Daisy megérthette, hogy Greg is kirekesztettnek érzi magát a buffalói társaságban.

– Jéghokizom – mondta.

– Igazán kár.

Daisy otthagyta.

Amikor elég név gyűlt össze, visszatért Charlie-hoz, aki végre kifeszítette a hálót. Elküldte Evát, hogy terelje össze az első két párost, majd odaszólt Charlie-nak:

– Segíts, csináljuk meg a versenytáblázatot.

Egymás mellé térdeltek, és a homokba felvázoltak egy ábrát a játszmákkal, elődöntővel és döntővel. Miközben a neveket írták, Charlie megkérdezte:

– Szeretsz moziba járni?

Daisy nem tudta, hogy a fiú randevút akar-e kérni.

– Persze – mondta.

– Nem láttad véletlenül a Szenvedélyt?

– Nem, Charlie, nem láttam – mondta ingerülten. – Az apám szeretője játssza benne a főszerepet.

A fiú megrökönyödött.

– Az újságok azt írják, hogy csak jó barátok.

– És mit gondolsz, hogy Miss Angelus, aki alig húszéves, miért olyan barátságos az én negyvenéves apámmal? – kérdezte gúnyosan Daisy. – Gondolod, hogy a kopaszodó homloka tetszik neki? Vagy a kis pocakja? Netán az ötvenmillió dollárja?

– Értem – mondta Charlie kényszeredetten. – Bocsáss meg.

– Nem kell bocsánatot kérned. Rosszindulatú voltam. Te nem vagy olyan, mint a többiek. Te nem feltételezed automatikusan a legrosszabbat másokról.

– Azt hiszem, csak buta vagyok.

– Nem. Csak jóindulatú vagy.

Charlie zavartnak, ugyanakkor elégedettnek tűnt.

– Ezzel foglalkozzunk inkább – mondta Daisy. – Úgy kell megcsinálnunk, hogy a legjobbak jussanak be a döntőbe.

Ismét felbukkant Nora Farquharson. Nézte, ahogy Charlie és Daisy egymás mellett térdelnek a homokban, azután szemügyre vette a rajzukat.

– Nagyon jó, mami, nem gondolod? – szólalt meg Charlie. Látszott, hogy éhes az anyja elismerésére.

– Nagyon jó. – Fürkésző pillantást vetett Daisyre, úgy, ahogy egy kutyamama vizsgálgatná a kölykeihez közelítő idegent.

– Nagyobbrészt Charlie csinálta – mondta Daisy.

– Nem ő volt – közölte nyersen Mrs. Farquharson. A tekintete ide-oda járt köztük. – Intelligens lány vagy – mondta. Mintha hozzá akart volna tenni még valamit, de habozott.

– Tessék? – biztatta Daisy.

– Semmi – felelte az asszony, és elfordult.

Daisy fölállt.

– Tudom, mit gondolt – mormolta Evának.

– Mit?

– Intelligens lány vagy, talán jó is lennél a fiamhoz, ha jobb családból származnál.

Eva kétkedett.

– Ezt nem tudhatod.

– Dehogynem. És hozzámegyek, csak hogy bizonyítsam, mennyire nem volt igaza az anyjának.

– Ó, Daisy, miért törődsz ennyire azzal, mit gondolnak az emberek?

– Nézzük a játékot.

Leült a homokba Charlie mellé. Lehet, hogy nem csinos, de imádni fogja a feleségét, és bármit megtesz érte. Az anyós probléma lesz, de Daisy úgy vélte, hogy ezzel meg tud birkózni.

A magas Joanne Rouzrokh szervált. Fehér szoknyája érvényre juttatta hosszú lábát. Partnere, a még nála is magasabb Woody Dewar odaadott neki egy labdát. Abból, ahogy Joanne-re nézett, Daisynek arra kellett gondolnia, hogy a fiúnak tetszik a lány, talán még szerelmes is belé. De hát tizenöt éves, Joanne pedig tizennyolc, úgyhogy a dolognak nincs jövője.

Charlie-hoz fordult.

– Talán mégis meg kellene néznem a Szenvedélyt – mondta.

A fiú nem vette a lapot.

– Talán – felelte közömbösen. A pillanat elszállt.

Daisy visszafordult Evához.

– Hol vásárolhatnék egy Jack Russell terriert?

*

Lev Peshkov a legjobb apa volt, akit az ember kívánhatott magának – vagy legalábbis lehetett volna, ha többet van a gyerekeivel. Gazdag és bőkezű volt, eszesebb mindenkinél, és még elegánsan is öltözködött. Valószínűleg jóképű volt fiatal korában, bár még most is futottak utána a nők. Greg Peshkov imádta, az egyetlen kifogása az volt, hogy nem találkoznak eleget.

– Akkor kellett volna eladnom ezt a francos öntödét, amikor még tehettem – mondta Lev, miközben bejárták a néma, kihalt üzemet. – Már az istenverte sztrájk előtt is csak vitte a pénzt. A kocsmáknál és a moziknál kellett volna maradnom. – Tanárosan fölemelte az ujját. – Az emberek piát mindig vesznek, jó időben, rossz időben. És moziba járnak még akkor is, ha nem engedhetik meg maguknak. Ezt sose feledd.

Greg biztosra vette, hogy az apja nem sokszor téved az üzletben.

– Akkor miért tartottad meg? – kérdezte.

– Érzelmi okokból – felelte Lev. – Amikor annyi idős voltam, mint te, egy ilyen helyen dolgoztam a pétervári Putyilov-gépgyárban. – Végigtekintett a kohókon, öntőmintákon, csörlőkön, esztergákon, munkapadokon. – Bár az sokkal rosszabb volt.

A Buffalói Fémművek mindenféle méretű propellert gyártott, köztük irdatlan hajócsavarokat is. Greget elbűvölte a hajlott élek matematikája. Az osztály legjobb matematikusa volt.

– Mérnök voltál? – kérdezte.

Lev elvigyorodott.

– Az embereknek ezt mondom, ha jó benyomást akarok kelteni – felelte. – Igazából a lovakat gondoztam. Istállófiú voltam. Sose értettem a masinákhoz. Az Grigorij bátyám erőssége volt. Te rá ütsz. Mindegy, akkor se vegyél öntödét.

– Nem fogok.

Gregnek ezt a nyarat az apja mellett kellett töltenie, hogy tanulja az üzletet. Lev éppen visszajött Los Angelesből, és ma kezdődött az oktatás. Ám a fiút nem érdekelte az öntöde. Jó matematikus volt, de jobban foglalkoztatta a hatalom. Szerette volna, ha az apja elviszi magával gyakori washingtoni utazásainak egyikére, amikor a filmipar érdekében lobbizott. Ott hozzák a valódi döntéseket.

Alig várta az ebédet, ahol az apja és ő Gus Dewar szenátorral találkozik. Greg egy szívességet akart kérni Dewar szenátortól. Ezt azonban még nem tisztázta az apjával. Nem mert rákérdezni, ehelyett azt mondta:

– Szoktál hallani az oroszországi testvéredről?

Lev megrázta a fejét.

– A háború óta nem. Nem csodálkoznék, ha meghalt volna. Sok öreg bolsevik tűnt el.

– Ha már a családról van szó, szombaton találkoztam a féltestvéremmel. Ott volt a tóparti pikniken.

– Jól éreztétek magatokat?

– Dühös rád, nem is tudsz róla?

– Most meg mit tettem?

– Azt mondtad neki, hogy elviszed a Fehér Házba, aztán Gladys Angelust vitted el.

– Ez igaz. Megfeledkeztem róla. De a Szenvedélynek szüksége volt reklámra.

Odajött hozzájuk egy magas ember, akinek csíkos öltönye még a legújabb divathoz képest is ízléstelen volt. Megérintette puhakalapja karimáját, és azt mondta:

– ’Reggelt, főnök.

– Joe Brekhunov itt a biztonsági főnök. Joe, ő a fiam, Greg.

– Örvendek – felelte Brekhunov.

Greg kezet rázott vele. A legtöbb gyárhoz hasonlóan az öntődének is volt saját rendőrsége. De Brekhunov sokkal inkább bűnözőnek tűnt, mint rendőrnek.

– Minden nyugodt? – kérdezte Lev.

– Az éjjel volt egy kis incidens – felelte Brekhunov. – Két gépész meg akart fújni egy harminccentis acélrudat, repülőgép-minőségűt. Akkor kaptuk el őket, amikor megpróbálták kiadni a kerítésen.

– Hívták a rendőrséget? – kérdezte Greg.

– Nem volt rá szükség – vigyorgott Brekhunov. – Elbeszélgettünk velük a magántulajdon fogalmáról, aztán bevittük őket a kórházba, hogy gondolkodjanak a dolgon.

A fiút nem lepte meg, hogy az apja biztonsági emberei annyira megverik a tolvajokat, hogy kórházba kell vinni őket. Noha Lev sosem ütötte meg sem őt, sem az anyját, Greg érezte, hogy apja behízelgő modora csak vékony máz, alatta erőszakosság van. Nyilván azért, mert nyomornegyedben nőtt fel.

Kék zubbonyt és ellenzős sapkát viselő, pocakos férfi lépett elő egy kohó mögül.

– Ő a szakszervezeti vezető, Brian Hall – mondta Lev. – ’Reggelt, Hall.

– ’Reggelt, Peshkov.

Greg felvonta a szemöldökét. Az ő apját rendszerint Mr. Peshkovnak szólították.

Lev terpeszbe állt, csípőre tette a