A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: Tapping the Billionaire
(Billionaire Bad Boys, #1), 2016

Fordította: RÁCZ JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vonzó ajánlat (Winslow fivérek 1.), 2022

Szexi alku (Winslow fivérek 2.), 2022

Izgató titok (Winslow fivérek 3.), 2023

Őrjítő vágy (Winslow fivérek 4.), 2023

Tapping the Billionaire

Published by Max Monroe LLC

© 2016, Max Monroe

All rights reserved.

Hungarian translation © Rácz Júlia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-5708-36-9

AJÁNLÁS

Baszd meg, Leslie!

Mindig mindent elrontasz…, de ezt most nem rontottad el.

Felelősségi nyilatkozat: Te nem az a Leslie vagy, akiről beszélek. Nem, tényleg. Te nem ő vagy. Esküszünk. Ez egy másik Leslie. Valaki, akit nem ismersz, és akiről még sosem hallottál. Cserkész becsszó!

BEVEZETÉS

Kline Brooks vagyok.

A Harvardon végeztem.

A Brooks Media vállalat elnök-vezérigazgatója vagyok.

Vagyonom: 3,5 milliárd dollár.

Ördögien jóképűnek tartanak. Hogy ezt honnan tudom? Két egymást követő évben is engem választottak bálkirálynak.

Rendkívül intelligens vagyok. És hogy mi a bizonyítékom erre? Bármilyen Rubik-kockát ki tudok rakni a varázsujjaimmal.

A női orgazmus hitelesített mestere vagyok. Az ujjaim, a nyelvem, a farkam – képes vagyok elérni, hogy felsikíts: „Elélvezek!”, mielőtt még észrevennéd, hogy a fogammal lehúztam rólad a bugyidat. Nem a majdnem orgazmusokról beszélek, amelyek szánalmas nyögéseket és félszeg nyöszörgést váltanak ki a nőkből. Nem. Én a lábujjhegyeket begörbítő, hátat ívbe hajlító, földrengető nagy Ó-ról beszélek, amitől berekedsz, a tested reszketni kezd, és úgy kupán vág az érzés, hogy egy hajszálnyira leszel az eszméletvesztéstől.

Felkeltettem az érdeklődésedet?

Azt is megemlíteném, hogy a farkam is megérdemli, hogy faszfotót csináljanak róla. Nem egy átlagos 15 centis szárról beszélünk. Ez egy igazán nagy példány. Vastag. Sima. És kemény. Főleg, ha dolgozni kell.

Lehet, hogy most totálisan lehangoltalak. Azt gondolhatod, olyan vagyok, mint minden ízléstelen férfi, aki szó szerint a neme szégyene. Az a fajta gerinctelen fasz, aki másnap nem hív fel. Az a típusú pasas, aki a késő esti csajozásra specializálódik, de nem hajlandó elvinni a nőket egy igazi randira. Igen, pontosan tudod, hogy kikről beszélek. Azokról az idiótákról, akik miatt a nők azt hiszik, hogy életük végéig szinglinek maradni jobb alternatíva, mint foglalkozni azzal a szarsággal, amit úgy hívunk: a randizás világa.

Nos, én nem az a fajta fickó vagyok.

Azt mondom, amit gondolok, és azt gondolom, amit mondok. Nem teregetem ki a szennyest. Másnap telefonálok. És ha érdekel egy nő, elviszem randizni. Kinyitom előtte az ajtót, és kihúzom a székét. Ezenkívül soha nem leszek az a fajta kanos hülyegyerek, aki faszfotókat küldözget – kivéve, ha a megfelelő nő kéri.

A lényeg, hogy úriember vagyok. Jobban szeretem a monogámiát, mint a sorozatos randizást, vagy hogy végigdugjam New York városát. Az elmúlt néhány évet azzal töltöttem, hogy kerültem azokat a nőket, akiket a legtöbben „aranyásóknak” vagy haszonlesőknek bélyegeznének, és közben kipróbáltam, milyen az, ha néha barátnője van az embernek. Kerestem a számomra megfelelő nőket, de mostanában, be kell vallanom, nem tettem annyi erőfeszítést az ügyben. A cégemre összpontosítottam, hogy felépítsem, és aztán meg is tartsam – nemcsak magam miatt, hanem azok miatt is, akik nap mint nap keményen dolgoznak a vállalatban.

Így volt ez, amíg nem találkoztam Georgia Cummingsszal.

Tüzes, gyönyörű, van ez a pimasz hozzáállása, ami megköveteli a környezetében lévők figyelmét, és sokkal többet ér a jelleme, mint az összes pénzem.

Nem is tudom, hogy nem vettem észre őt olyan sokáig.

Nem tudom, miért tartott ennyi ideig, hogy úgy igazán lássam őt.

Két éve ismerem, együtt dolgoztunk, hiszen ő a cégem marketingigazgatója.

Talán ez egy jel, hogy nem szabadna annyira a munkába temetkeznem. Talán ő nem akarta, hogy észrevegyem.

Bármi is volt az oka, egy másodperc töredéke alatt dőlt el, hogy ez a figyelemre méltó nő berobbanjon a világomba.

Nem voltam rá felkészülve.

És az biztos, hogy azt sem láthattam előre, hogy teljesen lehidalok tőle.

Az a kedves srác, aki eléggé hisz az igazi szerelemben ahhoz, hogy az egész vagyonát egy társkereső oldalból építse fel?

Ez vagyok én.

És ez a történet?

Nos, ez pedig rólunk szól.

1. fejezet

Georgia

A szemem! Istenem, a szemem!

Voltak olyan dolgok az életben, amelyeket szinte lehetetlen kitörölni, ha egyszer megláttam. Egy jó kis hipós öblítés egyenesen a retinába, három óra pornós GIF-nézegetés, de még egy lobotómia sem tudná elmozdítani ezeket a képeket az agyamból.

Szerencsémre nem egy, nem kettő, hanem négy olyan képre sikerült bukkanom, ami tönkretette a napomat. Faszfotókról beszélek. És mondjuk úgy, hogy a legutóbbi nem érdemelte meg, hogy kép készüljön róla. Nagyon nem. Vagyis kicsit nem, ha figyelembe veszem a méretet is. Az a fajta kép volt, amely minden nőt elgondolkodtatott volna: miért? Miért? Miért akarná bárki is reklámozni, hogy ő ennek a tulajdonosa?

A hímtagok Grincse volt – egyben az egyetlen oka annak, hogy az estém teljesen rossz irányt vett. Ami egy kellemes estének indult volna – a legjobb barátommal és szobatársammal, Cassie-vel tévét néztünk –, az egy rémálommá változott, amelyben szőrszálak és ráncos golyók szerepeltek.

Ujjaimmal a billentyűzeten kopogva gépeltem be a választ.

TAPRoseNEXT (23:37): Ez a te farkad? Komolyan? KOMOLYAN?

A TapNext volt a legújabb és legjobb alkalmazás (korábban társkereső oldal), amelyen egyedülálló férfiak és nők találkozhattak, beszélgethettek, és remélhetőleg megtalálhatták a következő randipartnerüket. Általánosságban elmondható, hogy ez a bárokban vagy klubokban eltöltött esték jobb alternatíváját jelentette. Mert számomra azok az esték mindig ugyanúgy végződtek – visszautasítok egy rendkívül csábító (erős szarkazmus) ajánlatot arra vonatkozóan, hogy töltsem együtt az éjszakát valami random sráccal a lakásán, a következő nap legyek iszonyú másnapos, hogy utána egy hónapon át olyan fura nevű pasasok, mint Stanley vagy Milton késő éjszaka üzeneteket küldözgessenek. Amiket mindig figyelmen kívül hagytam.

A névjegykártyámon az állt, hogy marketingigazgató vagyok a Brooks Mediánál. Magas pozíció volt ez egy hozzám hasonló pályakezdőnek, de kiérdemeltem. Keményebben dolgoztam, mint bárki más a részlegemen, és talán az is segített, hogy az előttem ezt az állást betöltő férfit kirúgták, miután letartóztatták, mert felvett egy prostituáltat az egyik céges autóval. Hogy miért vezetett egyáltalán céges autót a városban, még mindig nem értettem. Komolyan, New Yorkban még a prostik is taxiznak.

Mivel a Brooks Media volt a tulajdonosa a TapNext-alkalmazásnak, érthető volt, hogy miért voltam jártas az alkalmazásban, és miért volt fontos számomra a sikeressége. Amikor felvettek, követelmény volt, hogy minden egyedülálló munkatárs hozzon létre egy TapNext-profilt. A munkatársakat arra ösztönözték, hogy használják az alkalmazást, és adjanak őszinte visszajelzést a tapasztalataikról. A profilneveket szigorúan titokban tartották a HR-osztályon, a visszajelzéseket pedig névtelenül tárolták.

Magyarul: Ne aggódj, TAPRoseNEXT, a főnököd nem tud a perverz kis üzeneteidről.

Először azt gondoltam, hogy ez elég furcsa módja az üzleti ügyek intézésének, de a Brooks Mediánál eltöltött két év után rájöttem, hogy a TapNext-profilommal nagyon jó kis kutatómunkát végezhetek, hogy új promóciós ötletekkel rukkolhassak elő.

A telefonom megcsörrent az elkövető válaszával.

BAD_Ruck (23:38): …

Most komolyan három pontot küldött? Tényleg?

TAPRoseNEXT (23:38): Suttyóveszélyjelzés: VÖRÖS.

Nem érkezett azonnali válasz, de nem tudtam visszatartani a dühkitörésemet.

TAPRoseNEXT (23:39): Manapság már egyik pasas sem tudja, hogyan kell beszélgetést kezdeményezni? Jézusom!

Cassie felsóhajtott mellettem.

– Ne csapkodj már itt összevissza, csajszi! Épp az American Ninja Warriort próbálom nézni, és teljesen elrontod a feltüzelt hangulatomat.

Nem törődtem vele, még mindig arra koncentráltam, hogy megtaláljam a módját annak, hogyan törölhetném ki az agyamból a sértő képeket.

Átkukucskált a vállam felett, mielőtt el tudtam volna rejteni a telefonomat.

– Hűha! Azta! Ez az én képem a te profilodon?

A képen selymes bőrű, tökéletes combját mutogatva hajol előre, sötétbarna haja előbukkan a nyitott láb közötti résen. A puncija épphogy csak takarásban.

– A bosszú ideje, Cass.

– És mivel érdemeltem ki, hogy én lehetek a pro bono fotós lotyód?

Felvontam a szemöldököm.

– Csak egy okot kell választanom?

– Rajta, mondj egy példát! Nem mered.

– Főiskola. Másodév. Mondtam, hogy ne tedd ki azokat a képeket a Facebookra, de hallgattál rám? Persze hogy nem.

Elvigyorodott.

– Á, igen, emlékszem. Szerintem nagyon cukin néztél ki aznap este.

– A fejem a vécében volt.

– De olyan aranyos kiskutyaszemed volt. – Ismét a telefonomra pillantott, szürkés tekintetével a fallikus bikával szemezve. – Szent ég, mi a franc? Ez Quasimodo farka?

Felálltam a kanapéról, és elkezdtem a tévé előtt járkálni.

– Négy faszfotó, csak ma, Cass. Négy!

Cassie grimaszolt.

– És? Ötöt reméltél?

Az arckifejezésem az undor és az értetlenség kombinációját tükrözte.

– Tudod – magyarázta –, eggyel-eggyel betömheted a lyukakat, és kettő a két kezedbe.

Könnyen értelmezhető és szemléletes kézmozdulatokat társított a szavaihoz, miközben beszélt.

– Bár nem vagyok benne biztos, hogy szeretnék faszfotót kapni a notre dame-i púpostól.

Egy pillantást vetett az arcomra, és felröhögött.

– Igazából nem vagy prűd, de most éppen nagyon annak nézel ki.

Felnyögtem, a derekamat beadva visszaültem a kanapéra, és a kezembe temettem az arcomat.

– Gondolom, azért történik, mert ez a profil a kutatáshoz kell. Van egy olyan indokolatlan érzésem, hogy profibbnak kellene lennie.

Megrázta a fejét, és össze nem illő zoknis lábát mosolyogva a kanapé karfájára tette.

– Meg kell mondjam, ez a virsli szörnyű egy darab. De Georgie, te egy TapNext nevű alkalmazásra szakosodott cégnek dolgozol, nem a Fehér Háznak.

Rövid szünet után egyszerre nevettünk fel, én pedig kérdőn felhúztam az egyik szemöldökömet.

– Te a TapNextet a Fehér Házhoz hasonlítod?

– Igazad van – értett egyet. – Rossz hasonlat. Valószínűleg ott még több faszfotó kering.

Óriási, huncut vigyor jelent meg Cassie arcán, miközben megragadta a távirányítót.

– Cassie… – Utánakaptam, de már késő volt. Már a dohányzóasztalunk tetején állt, és a távirányítót használta mikrofonként.

A legjobb barátomnak az volt a hobbija, hogy ha ihletet kapott, szinte bármiből paródiadalokat készített. És nem csendben csinálta. Kizárt, a csendesség nem Cassie stílusa volt. Úgy énekelt, mintha ő lett volna Adele a Grammy-díj-átadón.

– Ennek a dalnak a címe: Fehér Ház szerelem – jelentette be Cassie.

Felnyögtem, de titokban alig vártam, hogy lássam, mit talál ki. Annyira vicces, mint mondjuk Kristen Wiig a Saturday Night Live-ban. Ez volt Cass.

– Kék ruhás gyakornok, gyorsan rátalált a gatyámra, a Fehér Ház gyakornoka nyitja száját nagyra.

Tiszta szívből énekelt.

– Ez a lány, megőrült a nagy F-ért…

Ujjaival csettintett, csípőjével hullámzó mozdulatokat tett, miközben a fejét billegette. Cassie nem hagyott ki egy ütemet sem.

– Találkozott az elnökkel, fél térdre ereszkedett…

Egy versszak, és máris elfelejtettük a faszfotós banditát. Felugrottam a kanapéról, és letepertem a földre. Cassie sikított, én nevettem. Öt perccel később Cassie már újra a dohányzóasztalon ült, miközben én a nevetséges dala hátralévő részét énekeltem.

Mondd el, lotyó… Mondd el, lotyó…

Nagyon fülbemászó.

Később, miután bebújtam az ágyba, és már nagyon közel voltam ahhoz, hogy elérjem azt a mennyei REM-ciklust, a telefonom csipogni kezdett. Lassan és nehézkesen kiléptem Álomországból. Istenem, igazán itt volt az ideje, hogy komoly változtatásokat eszközöljek az életemben. Például a TapNext-alkalmazásom értesítési beállításaival kapcsolatban. Vagy ez, vagy gyilkolni fogok. Az a fajta ember vagyok, aki szereti belemártani a lábujját a medence vizébe, hogy ellenőrizze a vizet, ahelyett, hogy bombát ugorjon a vízbe.

Egyik kezemmel megdörzsöltem az arcom, kinyitottam a szemem, és lekaptam a telefont az antik éjjeliszekrényemről. Alig tudtam ellenállni a késztetésnek, hogy azonnal visszacsapjam a helyére, és így millió apró darabra törjem. Szerencsére a racionális gondolkodásom nem volt olyan álomittas, mint a többi részem, és rájött, mennyi munkát eredményezne egy ilyen impulzív döntés.

Takarítás, új telefon vásárlása és a telefonszámok átvitele, ó, te jó ég!

Aha – biztos, hogy nem…

BAD_Ruck (2:09): Ez NEM az én farkam.

Nem az ő farka?

Mi a fasz?

Nem. Ez nem a megfelelő alkalom volt arra, hogy ezzel a szarsággal foglalkozzam. Nem. Nem válaszolok.

Belebokszoltam a párnámba, amelynek a széle így tökéletesen felfogta az öklöm mellett landoló arcomat. Annyi dolgom volt holnap a munkahelyemen – BAD_Ruckkal, a borzalmas ágyékszelfijeivel és érthetetlen válaszokra való hajlamával egyáltalán nem akartam foglalkozni a szoros napirendemben.

Arra koncentráltam, hogy elaludjak, és biztos voltam benne, hogy az alvás és én keblünkre öleljük egymást egészen addig, amíg a nap fel nem kel. Buddhát idéztem meg a belső zenemhez, és az öntudatlan boldogság felé dúdoltam magam. Vagy ez, vagy fogom a vibrátoromat, és egy kis magánakcióba kezdek.

Szerencsére aznap éjjel könnyen visszaaludtam, és nem volt szükség kézi beavatkozásra.

Másnap, miközben munkába készültem, úgy döntöttem, hogy megmondom a magamét BAD_Rucknak. A mosdóba köptem a fogkrémet, kiöblítettem a számat, és elzártam a csapot. Céltudatosan besétáltam a szobámba, lekaptam a telefonomat az éjjeliszekrényről, és küldtem egy választ a Farkas Grincsnek.

Leszophatsz, faszikám.

2. fejezet

Kline

TAPRoseNEXT (07:03): Akkor ez valaki másnak a farka? MÉG ROSSZABB. A vészjelző egyenesen FELROBBANT.

– Jó reggelt, Mr. Brooks!

– Jó reggelt, Frank! – válaszoltam, és pont annyi időre bújtam ki a virtuális világban kialakult tetthelyről, hogy tekintetem találkozzon Frank tiszteletteljes, borostyánszínű pillantásával, mielőtt beültem a városi limóm puha bőrülésébe.

Kibaszott Thatch.

Esküszöm, a pasas valahogy a következő szintre emelte azt, ami már így is kurvára idegesítő volt. Ha nem tudott volna ugyanilyen mesterien bánni a pénzzel, valószínűleg már rég kidobtam volna.

Az óceán fenekére. A bokájára erősített cementtömbbel.

A nőnek természetesen igaza volt. Elküldeni egy képet valaki más farkáról… lényegesen rosszabb dolog, mintha a sajátomról küldtem volna.

Különösen ezt.

Háromszor kicsengett a telefon, mielőtt álmos hangján egy másnapos szótagot kényszerített ki az ajkán.

– …lló?

– Egy farok, Thatch? Tényleg? – kérdeztem, és összeszorítottam az orrnyergemet, hogy elűzzem a fejfájásomat.

A válaszul felcsattanó nevetést semmilyen alkoholmaradék nem tudta megállítani. Torka minden kuncogással egy kicsit jobban kitisztult, és mire válaszolt, már egészen tisztán beszélt.

– Te használod a képemet a profilodhoz, tesó. Csak úgy volt fair, hogy elszabadítottam a Grincs-farkat.

A Grincs farka. Kurvára igaza van. Szárnyas gömböc, púpos és kétes színezet – mind-mind alkalmasak voltak annak a dolognak a leírására. Két kibaszott percig hagytam a telefonomat a pulton anélkül, hogy figyeltem volna, és a seggfejnek ez idő alatt valahogy sikerült elküldenie a világ egyik legrosszabb és legtiltottabb képét valami szegény – most már valószínűleg vak – nőnek.

– Az a profil csak bosszú volt a legutóbbi szörnyűségedért, amit elkövettél ellenem.

– Mi volt az? – kérdezte úgy, mint aki túlságosan is jól szórakozik.

– Ki tudja – vallottam be, felbámultam az elsuhanó magas épületekre, és megráztam a fejem. – Már nem tudom tartani a lépést.

– Akkor csatlakozz hozzám, K. Élj egy kicsit, a kurva életbe!

A felkelő nap megcsillant az épület tetején a tökéletesen sima üveglapon, és egy szivárványt tükrözött vissza egyenesen az autóm ablakába.

– Épp eleget élek – vágtam vissza.

– Aha. – Egyszerre nevetett és gúnyolódott. – Üdvözlöm Waltert.

Thatch így adta tudtomra, hogy macskás öregasszonynak tart.

– Hé, baszd meg! – háborodtam fel, de már csak az üres vonalnak. Rápillantottam a képernyőre, és láttam, hogy befejezte a hívást.

– Bassza meg ez a fickó! – mormoltam, és ezzel valahogy jobban felhívtam magamra Frank figyelmét, mint a kiabálással.

– Uram?

– Ne aggódjon, Frank. – Egy pillanatra elgondolkodtam, és újra kinéztem az ablakon. – Nem ismer véletlenül egy bérgyilkost, ugye?

Előrepillantottam, felkészülve a reakciójára.

– Hm – motyogta tétován, miközben a visszapillantó tükörben a tekintete köztem és az út között ingázott. – Nem, uram.

Megráztam a fejem, miközben elmosolyodtam, és egy rövid kuncogás hagyta el a torkomat.

– Jó. Az jó – jegyeztem meg, épp, amikor lehúzódtunk a járdaszegélyhez.

A kilincset megrántva a cipőm orrával toltam ki a kocsiajtót.

– Mr. Brooks – fogott tiltakozásba Frank, mint mindig, és felugrott, hogy segítsen nekem. De egyszerűen nem tudtam elképzelni, hogy bármelyikünk számára is hasznos időtöltés az, hogy megvárjam, amíg körbemegy, és kinyitja nekem az ajtót. Mindezt csak azért, hogy valami olyasmit tegyen meg, amit én is meglepően könnyedén megtehetek a szembeforduló hüvelykujjammal és az egyáltalán nem béna testrészeimmel.

Válaszul elmosolyodtam, mielőtt kikászálódhatott volna, és találkozott a tekintetünk a visszapillantó tükörben, mielőtt kiszálltam volna az autóból.

– Legyen szép napja, Frank! Hatkor találkozunk.

Becsaptam az ajtót, majd begomboltam a zakómat, miközben húsz csattogós lépéssel átszeltem az épület előtti betonudvart.

New York-iak nyüzsögtek körülöttem, élték azt a maratoni életet, amely abban a pillanatban kezdődött, amikor kinyitották a szemüket. Ez volt ennek a városnak a hangulata – aktív, kiváltságos és kibaszottul koncentrált. Senkinek nem volt ideje a másikra, mert alig volt idejük saját magukra. És mégis, mindegyikük minden felszólítás vagy rábeszélés nélkül a „világ legjobb városának” kiáltotta ki ezt a helyet.

Amint a kezem találkozott a kilincs fémjével, láttam, ahogy a Brooks Media otthona, a Winthrop Building előcsarnokában a recepciósok és a biztonsági őrök sietve igyekeznek elfoglaltnak tűnni, pedig tudtam, hogy nem is voltak azok.

Az ajkamba haraptam, hogy ne nevessek fel. Soha nem voltam az a fajta főnök, aki vasököllel uralkodik, és egyszer sem próbáltam mikromenedzselni az olyan hűséges munkatársakat, akik gyakorlatilag összetűzik a kezüket a tűzőgéppel serénységükben, hogy elfoglaltnak tűnjenek.

De egy ilyen méretű és nagyságrendű vállalat vezérigazgatójának lenni megteremtette a maga megfélemlítő erejét – akár szándékos volt, akár nem. És néha a nem szándékos következmények súlya nehezebb volt, mint az arany.

– Jó reggelt, Paul!

Paul válaszul biccentett.

– Brian.

– Mr. Brooks.

A lift gombja már érkezésem előtt világított – biztos vagyok benne, hogy a túlbuzgó alkalmazottak munkájának hála –, és a lift megérkezését jelző csilingelés kevesebb mint egy másodperccel megelőzte a fényes, tükröződő ajtók nyílását.

Én azonnal, minden további szó nélkül beléptem, csak egy mosoly játszott az arcomon. Tudtam, hogy bármi más, amit mondanék, csak stresszt vagy szorongást okozna, annak ellenére, hogy igyekeztem az ellenkezőjét közvetíteni. Sok ember számára a főnökük sosem lehet a barátjuk – akármilyen kedves fickóról is van szó. A legjobb, amit tehettem, hogy ezt felismertem, elfogadtam és tiszteletben tartottam.

A lift hátsó falának dőltem. Amikor az ajtók bezáródtak előttem, kezemet a nadrágzsebembe dugtam, hogy ne dörzsöljem akaratlanul is az arcomat.

Ritkán szoktam túlzásba vinni a dolgokat, így nem voltam másnapos, de Thatch bohóckodásai – mind személyesen, mind online – kikészítettek. Nem arról van szó, hogy nem találtam viccesnek a Grincs-farkat – mert az volt –, de ez tényleg az a fajta poén volt, ami viccesebb, ha nem veled történik.

Ez valójában meglepően igaz volt Thatch legtöbb beugratós viccére.

A gondolataim iránya és a telefonom súlya a zsebemben arra késztetett, hogy jobb belátásom ellenére kihúzzam a zsebemből az eszközt.

A TapNext-alkalmazás ikonja fölé vittem a hüvelykujjamat.

Egyetlen gyors kattintással egy rossz helyzetet is képes voltam még jobban megnehezíteni.

A képernyő felvillant, és az alkalmazás betöltődött, amint a hüvelykujjammal rákoppintottam.

BAD_Ruck (07:26): A Grincs-farok ellenére ígérem, hogy NEM vagyok szexuális ragadozó.

Szorosan a markomba szorítva a telefont szégyenemben többször is a homlokomhoz ütögettem.

– Kibaszottul zseniális.

Egyszerűen el kellett volna engednem. Tovább kellett volna lépnem. Kurvára nem ismertem ezt a nőt, az isten szerelmére. De nem tudtam megállni. Nem bírtam volna elviselni, hogy akár csak a hamis társkereső profilomról is így emlékezzenek rám.

Itt nyugszik ez az ember. Mindannyian úgy emlékszünk rá, mint: szexuális ragadozó, közösségimédia-kellemetlenség, szerencsétlenül alakult nemi fejlődés elszenvedője.

A lift simán megállt a tizenötödik emeleten, és amikor az ajtók kinyíltak, kiléptem. A recepciósom egy halom üzenettel várt, miután a százötven-valahány méterrel lejjebb lévő személyzet figyelmeztette az érkezésemről.

Hatvannyolc éves testét takaros és konzervatív ruhák fedték. Sötét, mokkaszínű kontyát ősz hajszálak tarkították.

Mosolya őszinte volt, és sokéves bölcsesség és tapasztalat színezte át a harmincnégy évvel fiatalabb „főnökéről” alkotott képét. Amikor az infrastruktúráról és az iroda valódi belső munkájáról volt szó, ő irányított mindent.

Az ajkam felfelé görbült, és a mosoly ráncot képezett a szemem sarkában.

– Jó reggelt, kedves Meryl!

Csettintett a nyelvével.

– Jobb, ha talál valaki mást, akit megpuhíthat, mint a vajat, Mr. Brooks. Lehet, hogy korán van még, de a telítettzsír-adagom mára elfogyott.

– Jézusom! – Megrándultam, a mellkasomat szorongatta a képzeletbeli fájdalom. – Maga megsebez engem.

Mosolyom vigyorba váltott, és kacsintottam egyet.

– És Kline. Hívjon Kline-nak, az isten szerelmére!

– Tíz év. Minden egyes nap ugyanaz a beszélgetés – morogta válaszul.

– Valahol van itt egy tanulság, Meryl, és azt hiszem, hogy a kívánságomnak való engedelmeskedésről szól.

Óvatosan kivettem a kezéből az üzeneteket, és a könyökömmel enyhén oldalba böktem.

– Következetesen kitartó vagyok.

– Én is az vagyok – vágott vissza.

– Erre nem kell emlékeztetnie.

– A tetején négy fontos üzenet van új potenciális befektetőktől, alatta pedig több sürgős informatikai probléma – mondta a hátamnak, miközben továbbindultam.

Magamban a fejemet ráztam. A potenciális befektetők mindig is fontosak voltak.

Megtorpantam, és a vállam fölött visszakérdeztem.

– És miért maga adja át nekem az informatikai üzeneteket?

Az ilyesmi általában a személyi asszisztensem dolga volt.

– Csak mert! – kiált vissza, fel sem nézve az íróasztaláról. – És mert Pam otthon van a beteg kisbabájával.

Megértően bólintottam, és az ajkamba haraptam, hogy ne nevessem el magam.

– Á! És mindannyian tudjuk, hogy a babák a maga gyengéi.

– Pontosan – vágta rá, miközben átnézett a szemüvege kerete fölött, és kacsintott egyet.

Ismét elindultam az irodám irányába, de ő még nem fejezte be a beszélgetést.

– De ne aggódjon…

A francba! Bármi, amit Meryl azzal kezdett, hogy ne aggódjak, azt jelentette, hogy aggódnom kell. Nagyon is.

– Leslie azért van itt, hogy átvegye a helyét.

Megráztam a fejem. Nem tudtam, hogy hitetlenségemben vagy bosszúságomban, de nem tudtam megállni.

Meryl szeme csillogni kezdett.

– És mivel maga vette fel, meg minden, gondoltam, nem bánná, ha egy napra közvetlenül a mindentudó szárnyai alá venné.

Bassza meg!

Rövid nyögéssel hagytam hátracsuklani a fejem, mielőtt beletörődtem volna ebbe a pokoli napba, és folytattam az utamat.

Egyik lábamat engedelmesen a másik után helyezve lépkedtem a végzetem felé, tudva, hogy magamon kívül egyedül a családomat hibáztathatom. És még őket sem tudtam igazán hibáztatni. Felnőtt voltam, üzletember, és a saját istenverte életem döntéshozója. Az én döntésem volt, hogy felbéreltem azt az osto… Leslie-t, akár kötelességből tettem, akár nem.

De akkor is.

– Bassza meg!

– Jó reggelt, Mr. Brooks! – köszöntött kuncogva, amint befordultam a sarkon.

Istenem, de fájdalmas!

Szeme ragyogott, ajka duzzadt, alkarját a melléhez szorította. Fekete haja ide-oda libbent, néhány fürtje a vállára göndörödött, és szinte egészen a hegyes körméig lógott. Közben szinte felfalt a szemével, mialatt egyre közelebb értem.

Mosolyt erőltettem az arcomra, és megpróbáltam őszintének tűnni. Tényleg kedves lány volt – csak éppen nem rendelkezett egy olyan tulajdonsággal sem, amelyet én a romantikus vagy baráti kapcsolataimban kerestem.

– Gyerünk, Leslie! – gesztikuláltam, és elfordultam a majdnem teljesen kilógó, és egyáltalán nem irodai környezetbe illő mellétől, és olyan hatékonysággal sétáltam egyenesen az irodámba, amit Cynthia, a humánerőforrás-osztály vezetője nagyra értékelne.

A bennem élő főnök azt akarta mondani neki, hogy gombolkozzon be. A bennem lévő férfi pedig tudta, hogy nem mondhatna ilyet anélkül, hogy ne nyitna ki valamiféle ajtót egy szexuális zaklatási per irányába. Az ilyen helyzetek a későbbi követelések melegágya.

– Ma velem vagy – folytattam, egyenesen az asztalomhoz sétálva, miközben lekaptam a vállamról a zakómat, hogy felakasszam egy kampóra.

Mivel nem mozdult és nem szólalt meg, a kezébe nyomtam a lehetséges befektetők üzeneteit, amelyeket Meryl nem egészen öt perccel ezelőtt adott át nekem.

– Add oda ezeket Deannek, és kérd meg, hogy bonyolítson le néhány előzetes telefonhívást. Ő majd délutánra beütemezi nekem a hívásokat azokkal, akik egy kicsit is jogszerűen működő, potenciális partnernek tűnnek.

Műszempillás pislogás, majd üres tekintet.

Kicsit meg is rázogattam a cetliket, de Leslie nem reagált.

Oké. Egyszerűbb megfogalmazás.

– Kérd meg Deant, hogy hívja vissza ezeket az embereket. Ő tudni fogja, hogy érdemes-e beszélnem velük, és ha igen, akkor ma délután ráérek.

– Rendben! – kacsintott Leslie, majd megpördült, és kirohant az irodámból.

Nem voltam médium, de egy dolog egyre világosabbá vált – ma este vennem kell egy extra üveg scotchot.

3. fejezet

Georgia

Beugrottam a metró ajtaján, másodpercekkel azelőtt, hogy halálra zúzott volna.

Oké, lehet, hogy ez egy kicsit drámainak tűnik, de ha New Yorkban élnél, értenéd, hogy mit akarok ezzel mondani.

A metró senkire sem várt. Az sem érdekelte, ha te voltál a Wall Street következő nagy cápája. Ha nem értél oda időben az ajtókhoz, akkor felejtsd el a dolgot.

Szerettem a munkámat. Imádtam a munkahelyemen dolgozni, ha egyszer sikerült a „sosem pontos” seggemet odahúznom. Kikelni az ágyból, ez okozta nekem a legnagyobb gondot. Nem vagyok éppen egy korán kelő típus. A testem jobban szeretett a saját idejében ébredni. Ezért a szundi gombomat keményen meglovagoltam, és mindig nagyon nedves volt.

Minden nap egy versenyfutás volt az idővel, és ez alól a mai sem volt kivétel.

Találtam egy helyet egy harmincvalahány éves fickóval szemben, aki egy könyvbe temetkezett. Minden jel szerint dögös volt – borongó tekintet, piros flaneling, sapkával díszített, álmos fej és olyan arccsontok, amelyek mellett még Michelangelo Dávidja is puhának tűnne.

Chuck Klosterman Szex, drogok és csokis golyók: az „alacsony kultúra” kiáltványa című művét olvasta.

Jól ismertem ezt a könyvet. Még a New York-i Egyetemen végzett alapfokú tanulmányaim alatt foglalkoztam vele. Popkulturális utalások bombája volt írott formában, és az író nagyjából mindenről elmélkedett benne, ami a fiatalokat érdekelte. Való Világ-szerű reality műsorokról, pornóról, macskákról, a Csillagok háborújáról, vagy amit csak el tudsz képzelni. Klosterman mindenről írt. Az amerikai kultúrával kapcsolatos szellemes megjegyzéseit ironikusnak szánta, egyfajta egzisztencialista módon. De nem mondanám, hogy bármelyik témát mélyebben megvizsgálta volna, valószínűleg ezért is hagyott a könyv Tumblrszerű utóízt az ember szájában.

Magyarul: a srác egy totális hipszter. Bár őrülten jóképű, valószínűleg egy éven belül Portlandben kötne ki, mint New York-i emigráns. De nem zártam ki, hogy az egyik kedvenc Instagram-profilomon, a Hot Dudes Readingen is meglátom a gyönyörű pofázmányát.

Mert ki ne szeretné látni, ahogy egy férfi mélyen beletemetkezik egy könyvbe?

A bámészkodásra szánt időm véget ért, amikor leugrottam a megállómnál. A Brooks Media főhadiszállása a tekintélyes Ötödik sugárúton helyezkedett el, pont a belváros közepén. Manhattan ezen része volt a város – sőt, az ország – központi üzleti negyede. Nevezz meg bármilyen sikeres vállalkozást, valószínűleg itt volt a székhelye. És szerencsémre a Chelsea városrészben található lakásom csak tíz-tizenöt percre volt innen metróval.

Ez nem magyarázza meg azt, miért vagyok húszperces késésben.

A járda nyüzsgő forgalmát követve eloldalaztam a térképüket böngésző turisták mellett. Az utcai árusok ellepték a járdákat. Egy biciklis csak centikkel kerülte el, hogy elüssék, válla felett elegánsan beintve a sofőrnek.

Egy sima hétköznap New Yorkban, és rohadtul gyönyörű volt az egész.

Szerettem a városomat. Szerettem a hullámzását és a különcségeit. Magas sarkúk kopogtak a betonon az Ötödik sugárút előkelő butikjai felé tartva. Bőrcipők lépkedtek a pénzügyi negyed felé. A taxisok dudáltak. Kézbesítő teherautók pakolták ki az árut csattanó hangoktól kísérve, gyorsan manőverezve. Ez volt a New York-i tánc és dal. Mindenki azon volt, hogy elinduljon a napja. És semmi sem állíthatta meg az embereket.

Beléptem a Winthrop épületbe. Tágas előcsarnok fogadott gyönyörű márványoszlopokkal és a padlótól a mennyezetig érő ablakokkal. Lélegzetelállító volt. Az irodahelyiségek ugyanilyen gyönyörűek voltak, széles folyosókkal, természetes kőpadlóval, és a nagy ablakokon és tetőablakokon keresztül tökéletes mennyiségű fény szűrődött be. A Brooks Media minden bizonnyal jó sok pénzt áldozott erre az elsőrangú ingatlanra. Minden szempontból lenyűgöző volt.

– Jó reggelt, Paul! Jó reggelt, Brian! – köszöntem a recepción strázsáló biztonsági őröknek.

– Üdv, szép hölgy! – mosolygott Paul. – Látom, valakinek még mindig gondjai vannak a korán érkezéssel.

– Ó, fogd be, Paul! Nem mindenki néz ki ilyen jól egy kis segítség nélkül, mint te. – Elvigyorodtam, és a szempilláimat rebegtettem.

– Jól kiismert, haver – nevetett Brian.

– Bárcsak jobban is kiismerne! – vágott közbe Paul. – Gyerünk, Georgia, hadd vigyelek el vacsorázni!

– Az elmúlt két évben hetente legalább egyszer átbeszéltük ezt, Paul. A válaszom nem fog változni – kiáltottam vissza a vállam fölött a lift felé tartva.

– Egyszer megváltozik! – kiáltotta. – Egy nap meg fog változni!

A lift csengetett, én pedig beléptem, és egy kicsit integettem Paulnak, mielőtt az ajtók becsukódtak.

Imádni való fickó volt: a negyvenes évei közepén járt, szorgalmas volt és édesebb, mint a méz. De én nem kevertem az üzletet a szórakozással. És Paul a biztonságiaktól nem volt az esetem. Egy nap azonban találkozni fog a megfelelő nővel, aki majd kimossa a zokniját, és sajtos mártogatóst készít neki a hétfő esti focira. Olyan nőre volt szüksége, aki legalább annyira szeretett a konyhában tevékenykedni, mint a hálószobában. A 69-et ismertem, de használhatatlan voltam, ha a házi kosztról volt szó. A főzés készsége sosem szerepelt volna az önéletrajzomban. A sütőmet inkább használtam cipők tárolására.

– Nézd csak, ki van itt! Stílszerűen ma is késésben, Georgie? – Dean rám kacsintott, miközben elhaladt mellettem a folyosón.

A francba! A késéseim kezdtek nagyon hasonlítani egy hosszú éjszakát követő, szégyenteljes reggeli hazaútra. Komolyan össze kellett szednem magam.

– Csak le akartalak nyűgözni az új, A vonalú szoknyámmal! – kiáltottam vissza a vállam fölött, kicsit megmozgatva a csípőmet. – Vintage. Vera Wang. Mit szólsz hozzá, cukorfalat?

Meg kellett volna említenem, hogy a szoknyát egy turkálóban találtam a SoHóban? A dizájnerruhák nagyszerűek voltak, de nem voltam hajlandó értük dizájnerárat fizetni.

– Valaki nagyon vad ma reggel. Folytasd csak a rosszalkodást, te kis díva! – incselkedett Dean, és csettintett egyet az ujjával. Dean volt az egyik kedvenc munkatársam az irodában: vicces, extravagánsan meleg, és okos, mint a fene. Mi mást kívánhatna még az ember lánya?

Felém fordult, és megállt haladtában.

– Ebéd ma?

Megálltam az irodám ajtajában.

– Ölni tudnék egy csirkés-salátás szendvicsért az utca túloldalán lévő kisboltból.

Dean elvigyorodott.

– Nincs szükség gyilkosságra. Majd kérünk egyet elvitelre.

– Együnk inkább ott. Az irodámban, háromnegyed egykor?

– Megbeszéltük, édesem – válaszolt csókot dobva.

Egy újabb nap, egy újabb dollár, bla-bla-bla. Ez az én mantrám, még akkor is, ha legszívesebben délig aludtam volna a takarómba burkolózva. Néha a felnőtté válás túl nagy felelősséggel jár. Kelj fel, és menj dolgozni! Fésüld meg a hajad. Fizesd be a számlákat. Az élet a túl sok teendő és túl kevés idő végtelen listájáról szól. Valódi küzdelmet folytattam, kedves barátaim.

De egy albérlet Chelsea városrészben bizony nem piskóta. Egy két hálószobás lakás lifttel és portással – drága volt. Lényeg a lényeg – felnőttnek kellett lennem. Nincs semmi de.

Lassan belerázódtam a napomba, ellenőriztem az e-mailjeimet, és emlékeztető telefonhívásokat intéztem néhány marketinges érdeklődő felé. A TapNext-alkalmazás sikere az elmúlt évben az egekbe szökött. Kitaláltam egy reklámkampányt, amely miatt több olyan cég is megkeresett minket, akik nálunk akarnak reklámozni. És ezek a kétoldalt, görgetéskor megjelenő hirdetések igen jövedelmezővé váltak a vállalat számára. A vállalkozások nemcsak szép reklámdíjat fizettek nekünk, hanem beleegyeztek abba is, hogy valamilyen formában reklámozzanak a Brooks Media számára. Mi megvakartuk a hátukat, ők pedig egy teljes testmasszázst adtak nekünk cserébe. Bár a konyhában nem vagyok senki hasznára, egy tárgyalóteremben nagyon meggyőző tudtam lenni.

– Kipp-kopp – jelentette be érkezését Leslie. Gömbölyded alakjával belengett az irodámba, és láthatólag nem zavarta a tény, hogy épp egy konferenciahívás közepén vagyok a Sure Romance vállalattal.

– Georgia, itt vannak a születésnapi üdvözlőlapok, amiket alá kell írnod az irodában dolgozóknak – folytatta, és az asztalomra dobta az üdvözlőlapokat. Azok a laptopomra borultak, megakadályozva, hogy szorgos ujjaimmal haladni tudjak az aktuális szerződéssel, amit éppen tárgyaltam.

Felemeltem az egyik ujjamat, és a fülemben lévő Bluetoothra mutattam.

– Georgia? Helló, Georgia? – ismételte meg, tűsarkús lábát hat türelmetlen mozdulattal a padlóhoz csattintva.

Leslie egy igazi rémálom volt, folyton csipkelődő válaszokat adott, rosszul osztotta be az idejét, és állandóan látni lehetett a dekoltázsát. És még új volt a cégnél. De a rohadt életbe, miért ilyen nehéz megérteni, hogy épp a közepén vagyok valaminek?

– Nagyon sajnálom, tudná tartani egy pillanatra? – kérdeztem udvariasan Martint, a Sure Romance marketingigazgatóját.

– Tudja mit, Georgia? Három percem van, hogy eljussak egy másik megbeszélésre. Mi lenne, ha módosítaná a szerződést, és átküldené a jogi osztályra? Péntekre tűzzünk ki egy újabb telefont, hogy mindent átnézzünk, és megtaláljuk a középutat, amivel mindketten elégedettek lehetünk.

Az istenit! Ez, barátaim, tökéletes példája volt annak, hogyan veszíthetjük el a biztos tárgyalóalapot egy üzleti alku során.

– Persze, Martin. És mivel Mr. Brooks is részt akar venni azon a pénteki híváson, tervezzünk úgy, hogy videóhívás lesz a dologból.

A főnököm semmit sem tudott a hívásról. De most arról volt szó, hogy rajtakapjam Martint a blöffölésen. A meggyőzésben elsőrangú voltam, ám nem véletlenül volt Kline Brooks a cégének az elnöke és vezérigazgatója is. Az az ember egy eszkimót is rá tudott beszélni, hogy jeget vásároljon.

– Ó, oké – Martin megköszörülte a torkát. – Addig is megpróbálom elérni, hogy a jogi osztály a következő huszonnégy órában mindent átnézzen. Minél hamarabb aláírhatjuk a megállapodást, annál jobb.

Magyarul: szeretném elkerülni a főnököddel való videóbeszélgetést.

– Tökéletes. Alig várom, hogy beszéljünk.

Befejeztem a hívást, és minden erőmet összeszedve semleges mosolyt erőltettem az arcomra, miközben felpillantottam Leslie-re.

– Szóval, ahogy mondtam, ezeket alá kellene írnod – ismételte meg, még mindig tanácstalanul.

Istenem, még az sem érdekelt, ha unott ribanc fejem volt. A pokolba is, annyira szerettem volna aktívan unott ribanc arckifejezéssel nézni erre a csajra! Még csak egy perce dolgozik a cégnél, és én máris végeztem vele.

– Oké, Leslie. Csak adj egy percet, és aláírom őket, aztán mehetsz a dolgodra – válaszoltam egy hamis mosollyal. Legszívesebben leszidtam volna. Tudatni akartam vele, hogy a jelenléte mennyire elszúrhatott volna egy fontos üzletet. De felesleges lett volna. A szavaim egyenesen átfolytak volna a fején lévő hatalmas lyukon keresztül, vissza a külvilágba.

Megmarkoltam a tollamat, és nem túl lelkes üzeneteket firkáltam az ünneplésről, a boldog születésnapról és egy szép napról. Öt kártyával később visszaadtam őket Leslie-nek, és útjára bocsátottam a kis hülye seggét.

Már vagy húsz e-mailen átrágtam magam, amikor egy újabb kopogás zavart meg.

Kline Brooks volt. Az a típusú férfi, akiről az összes nő fantáziálgat néha. A milliárdos rosszfiú kvintesszenciája – stílusos, rövid, sötét hajú, kisportolt, valamint bugyibontogató mosollyal rendelkezett.

Kivéve, hogy nem volt rosszfiú.

A mosolya őszinte volt, és a kéréseit finoman adta tudtunkra. Amennyire meg tudtam állapítani, magánakvaló volt, és nem úgy tűnt, hogy lépten-nyomon a nőket kergeti. Őrülten megnyerő külseje és vagyona ellenére még nem láttam, hogy egy „New York-i playboy” címlapon szerepelt volna a bulvárlapokban. Soha nem láttam, hogy egy alkalmazottra – akár férfira, akár nőre – bármennyire is pikáns pillantást vetett volna. Rejtélyes volt, a csendes kérések mögé rejtőzött, és nem lehetett rajtakapni semmi illetlenségen.

Mivel az alkalmazottja voltam, egy tízméteres rúddal sem ért volna hozzám. Őszintén szólva, nem voltam benne biztos, hogy egyáltalán tudta, hogy van vaginám. Egyenrangú félként kezelt, és úgy tűnt, valóban értékeli a véleményemet minden üzleti és marketinggel kapcsolatos kérdésben. A tekintete soha nem tévedt a mellemre. A szája sosem villantott ördögi vigyort felém.

És szilárdan kitartottam a mellett a meggyőződésem mellett, hogy az üzlet és a szórakozás akár olaj és víz is lehetett volna. Kline puszta üzlet volt, egyszerűen és világosan.

Ráadásul egyáltalán nem az volt, akit én kerestem.

És igen, gyakorlatilag látom, ahogy a milliárdos szó felvillan a pénzéhes szemed előtt, és érzem, ahogy az ítélet sűrű, megvetéssel teli cseppként gördül le rólad.

De ez valójában nem róla szól. Legalábbis nem igazán.

A kapcsolatokat illető tapasztalatlanságom ellenére ismertem magam annyira, hogy tudjam, szeretem az őszinte és egyenes beszédet – akár a beszélgetésekben, akár a szójátékokban. És nem voltam hajlandó kompromisszumot kötni és megalkudni – még ha egy nagy, kényelmes pénzkupacról volt is szó.

Jézusom, kell lennie egy középútnak az olyan puhányok, mint Kline, és az olyan pöcsfejűek között, mint BAD_Ruck! Ugye?

– Jó reggelt, Georgia! – köszönt a maga professzionális, mégis jóképű mosolyával. – Csak be akartam jelentkezni megtudakolni, hogy halad a Sure Romance-megállapodás.

– Bár az előbb meg kellett fenyegetnem Martint a jelenlétével a következő hívásunk alkalmával, azt hiszem, egymillióval többel fogunk kisétálni az üzletből, mint amire számítottunk.

– Szép munka! Tájékoztasson a fejleményekről, és szóljon, ha szeretne maga mellé némi erősítést.

A figyelmem rögtön a mellé szóra terelődött. Tudtam, hogy a főnököm nem a mellemre, vagy általában a mellekre célzott, de nem tudtam megállni, hogy a gondolataim ne kalandozzanak arrafelé.

Kétlem, hogy Kline Brooks valaha is gondolt volna a mellemre. Az furcsa lett volna, nem?

Kizárt, hogy így nézett volna rám. És persze én sem gondoltam rá így. De nem segített a dolgon, hogy jól nézett ki. Nos, nem az én szememben, hanem más nők számára. Biztos voltam benne, hogy szeretnek gyönyörködni benne. Én viszont tudtam, hogy rá sem szabad néznem.

Nem tagadom, a szemem hálás volt, hogy nem fésülte furán a haját, vagy nem lógott ki szőr az orrából, vagy nem volt cserepes az ajka. De Kline Brooks puszta üzlet volt, semmi szórakozás. Egy ujjal sem akart hozzám érni, és én sem hozzá.

– Georgia? – kérdezte, kizökkentve zagyva belső monológomból.

A francba!

– Bocsánat! – Kiráztam a kínos gondolatokat a fejemből. – Mindenképpen tájékoztatni fogom a Sure Romance-szerződésről, Mr. Brooks. Úgy gondolom, hogy a hét végére véglegesítik az aláírásokat.

– Ezt jó hallani. – Ujjával kétszer megkopogtatja az ajtókeretet, úgy, ahogyan azt csak egy vállalat igazgatója tudja. – Köszönöm.

Ezután az irodám üvegfalán keresztül végignézem, ahogy Kline Brooks céltudatosan végigsétál a folyosón. Jól ismertem ezt a kiállást. Ilyenkor az illető ebédelni készül, vagy két perce késik egy megbeszélésről.

Mielőtt folytathattam volna az e-mailek megválaszolását, Dean besétál az irodámba, arcán huncut vigyorral.

– Van egy perced, drága?

– Természetesen. – Becsuktam a laptopomat, és teljes figyelmemet neki szenteltem.

Prada nadrágos fenekét az íróasztalommal szemben lévő bőrülésbe helyezte. Dean úgy vigyorgott, mint a bolond macska Alice Csodaországából, miközben egy üdvözlőlapot csúsztatott a laptopomra.

Felvontam a szemöldökömet.

– Miért mosolyogsz így? Ez hátborzongató, haver.

– Szóval, Cickány Cini tette ezt a kártyát az asztalomra – meséli szinte dalolva. – Persze ez azután történt, hogy gyakorlatilag az arcomba tolta a dekoltázsát.

A széles mosoly helyét ingerült arckifejezés veszi át az arcán.

– Ennek a lánynak van a legrosszabb melegradarja, amit valaha láttam.

– Ó, szegény Dean! Annyira vonzó vagy, hogy az egyedülálló nők rád vetik magukat – cukkoltam.

– Hát, mindjárt nagyon hálás leszel szegény Deannek itt egy perc múlva – biccentett a kártya felé. – Rajta, olvasd csak el, te kis pimasz. Szerintem érdemes lenne néhány változtatást eszközölnöd.

He? Ránéztem a címlapra, és elolvastam az üzenetet. Minden jel szerint egy részvétnyilvánító üdvözlőlap volt. Valakinek az irodában haláleset történhetett a családjában. Kinyitottam, és végigolvastam az emberek által gondosan megírt üzeneteket.

Őszinte részvétem a veszteségedért, Mary! – Patty

Gondolok rád, és imádkozom érted. – Meryl

Kérlek, tudasd velünk, ha bármit tehetünk. – Gary

A munkatársaim nagyon kedvesek. Ez nyilvánvaló volt.

Sok szeretetet küldünk nektek ebben a nehéz időszakban. – Laura

ÉLJEN! ÉLJEN! Boldog szülinapot! Legyen nagyszerű napod ma! – Georgia

Ó, bassza meg!

Újra elolvastam, csak hogy megbizonyosodjak róla, nem csal a szemem.

A francba, a francba, a francba!

A vidám kívánságaim nem voltak túl szívmelengetőek, ha valakinek a RÉSZVÉTNYILVÁNÍTÓ lapjának a közepén szerepeltek.

– Kibaszott Leslie! – nyögtem ki. – Egy csomó ilyen lapot dobott az asztalomra, és azt mondta, hogy születésnapi üdvözlőlapok.

Dean egyre virgoncabb lett, harsogó nevetése visszhangzott az irodámban.

– Ez nem ennyire vicces – meredtem rá.

– Ó, a pokolba is, de igen! Sok boldogságot kívántál egy részvétnyilvánító lapon – zihálta.

Komolyan, baszd meg, Leslie! Baszd meg, de tényleg!

Meg voltam győződve róla, hogy őt okolhatom mindenért, ami rosszul sikerül az életemben.

Elvesztettem a kulcsomat? Az istenit, Leslie!

Lekéstem a metrót? Baszd meg, Leslie!

Egy újabb szörnyű faszfotót küldtek a telefonomra? Mekkora egy seggfej vagy, Leslie!

– Nem is tudom, hogyan hozhatnám ezt helyre – sóhajtottam.

– Hibajavító? – hahotázta Dean még mindig úgy, akár egy őrült.

– Kérlek! – intettem le. – Nevess csak tovább a rovásomra.

– Szó szerint ez volt a napom fénypontja. Amikor elolvastam, majdnem leestem a székről a nevetéstől. Biztos vagyok benne, hogy az irodában mindenki hallotta. Még Meryl is jól megbámult.

– Örülök, hogy feldobhatom a munkanapotokat.

Vigyorgott, felpattant, és kikapta a kártyát az ügyetlen kezemből.

– Dobjuk ki ezt a kártyát. Megkérem Merylt, hogy küldjön virágot Marynek mindenki nevében.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Teljes mértékben támogatom ezt a tervet. Még be is szállok ötven dolcsival.

– Tökéletes.

– Hé, azt a lapot kidobod, ugye? – kérdeztem, mielőtt kilépett volna az irodám ajtaján.

Erre csak egy vállrándítással és újabb kuncogással válaszolt.

Dean akkora ribanc volt! Ha nem szerettem volna annyira, biztosan kitagadtam volna a dizájnernadrágos seggét.

Ahogy a nevetése lassan elhalt a folyosón, a telefonomra érkezett üzenetet jelző idegesítő crescendo hang egyre erősödött.

Gyorsan felkaptam, mert tudtam, hogy ha most nem olvasom el, már csak a nap végén jutna újra eszembe.

Cassie: Épp most láttam, ahogy a rendőrség letartóztat két fickót, akik a Broadwayen a falnak dőlve dugtak.

Nem tudtam, mit válaszoljak, ezért leírtam az egyetlen dolgot, ami az eszembe jutott.

Én: Nos, ez a színházak kerülete.

Kiléptem az üzeneteimből, és mielőtt bezártam volna a képernyőt, észrevettem a kis piros értesítést a TapNext-alkalmazáson. BAD_Ruck ma reggeli üzenete a normális szexuális világára engedett következtetni, még az indiszkrét fényképek ellenére is. Eljött a fegyverszünet ideje.

TAPRoseNEXT (12:14): Az esetlen bocsánatkérés elfogadva.

A válasza két perccel később érkezett.

BAD_Ruck (12:16): Hála istennek! Bár, mentségemre szóljon, a profilneved nem igazán segít abban, hogy ne viselkedjek rosszul.