Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. fejezet A FOLYAM ÉS TÖRTÉNETE

II. fejezet A FOLYAM ÉS ÁTKUTATÓI

III. fejezet FRESKÓK A MÚLTBÓL

IV. fejezet AZ ÁLLANDÓ AMBÍCIÓ

V. fejezet KORMÁNYOSINAS AKAROK LENNI

VI. fejezet A KORMÁNYOSINAS TAPASZTALATAI

VII. fejezet EGY VAKMERŐ CSELEKEDET

VIII. fejezet NEHÉZ LECKÉK

IX. fejezet A NEHÉZSÉGEK NEM CSÖKKENNEK

X. fejezet KIEGÉSZÍTEM A NEVELÉSEMET

XI. fejezet A FOLYAM ÁRAD

XII. fejezet A FENÉKMÉRÉS

XIII. fejezet SIKERÜLT TRÉFA

XIV. fejezet A KORMÁNYOS RANGJA ÉS MÉLTÓSÁGA

XV. fejezet A KORMÁNYOS KIVÁLTSÁGAI

XVI. fejezet A GŐZÖSVERSENYEK

XVII. fejezet A PARTSZAKADÁSOK ÉS STEPHENS

XVIII. fejezet NÉHÁNY KÜLÖN LECKÉT VESZEK

XIX. fejezet LESZÁMOLOK BROWNNAL

XX. fejezet KATASZTRÓFA

XXI. fejezet ÉLETRAJZOMNAK EGY SZAKASZA

XXII. fejezet VISSZATÉREK A KECSKÉIMHEZ

XXIII. fejezet INKOGNITÓBAN UTAZOM

XXIV. fejezet VÉGE AZ INKOGNITÓMNAK

XXV. fejezet CAIROTÓL HICKMANIG

XXVI. fejezet A TŰZBEN

XXVII. fejezet NÉHÁNY FONTOS MEGJEGYZÉS

XXVIII. fejezet MUMFORD BÁCSI NYELVE MEGOLDÓDIK

XXIX. fejezet NÉHÁNY ÉRDEKES MOZAIK

XXX. fejezet KARCOLATOK AZ ÚTRÓL

XXXI. fejezet AZ UJJNYOMAT ÉS KÖVETKEZMÉNYEI

XXXII. fejezet A MEDVE BŐRE

XXXIII. fejezet ELMÉLKEDÉSEK AZ ITALRÓL

XXXIV. fejezet FURCSA DOLGOK

XXXV. fejezet VICKSBURG A HÁBORÚ ALATT

XXXVI. fejezet A PROFESSZOR ELBESZÉLÉSE

XXXVII. fejezet A „GOLD DUST” VÉGE

XXXVIII. fejezet AZ ÚSZÓ PALOTÁK

XXXIX. fejezet KERESKEDŐI ÉLELMESSÉG

XL. fejezet KÖZMŰVELŐDÉSI ÁLLAPOTOK

XLI. fejezet DÉL FŐVÁROSA

XLII. fejezet EGÉSZSÉGES ROMANTIKA

XLIII. fejezet A TEMETÉS MŰVÉSZETE

XLIV. fejezet VÁROSI KÉPEK

XLV. fejezet DÉLVIDÉKI SPORTOK

XLVI. fejezet FÉLSZEGSÉGEK

XLVII. fejezet REMUS BÁCSI ÉS MR. CABLE

XLVIII. fejezet EGY RÉGI ISMERŐS

XLIX. fejezet EPIZÓDOK A KORMÁNYOSÉLETBEN

L. fejezet KI VOLT MARK TWAIN?

LI. fejezet VISSZAEMLÉKEZÉSEK

LII. fejezet A BŰNBÁNÓ TOLVAJ

LIII. fejezet SZÜLŐFÖLDEM

LIV. fejezet MÚLT ÉS JELEN

LV. fejezet A VÉRBOSSZÚ ÉS MÉG VALAMI

LVI. fejezet TÖRVÉNY ÉS LELKIISMERET

LVII. fejezet AZ ARKANGYAL

LVIII. fejezet A FOLYAM FELSŐ SZAKASZA

LIX. fejezet LEGENDÁK ÉS TÁJKÉPEK

LX. fejezet FÖLTEVÉSEK ÉS KÖVETKEZTETÉSEK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Mark Twain

HAJÓSÉLET A MISSISSIPPIN

fordította:
Zigány Árpád

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-549-5 EPUB
ISBN 978-963-559-550-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1883

a mű eredeti címe:
Life on the Mississippi

a borító Ferdinand Richardt (1819–1895)
View on the Mississippi Fifty–Seven Miles
Below St. Anthony Falls, Minneapolis, 1858
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. fejezet
A FOLYAM ÉS TÖRTÉNETE

A Mississippiről érdemes olvasni. Nem közönséges folyam ez, sőt ellenkezőleg, minden tekintetben nagyon figyelemreméltó. Ha a Missourit főágának tekintjük, ez a világ leghosszabb folyama, négyezerháromszáz mérföld hosszú. Egyúttal azt is mondhatjuk, hogy a világ legkanyargósabb folyama, mert folyásának egyik részében ezerháromszáz mérföldnyi hosszúságban kanyarog, akkora területen, melyet a madár, ha egyenesen röpül, hatszázhetven mérfölddel megtesz. Háromszor annyi vizet ont a tengerbe, mint a Szent-Lőrinc, huszonötször annyit, mint a Rajna s háromszázharmincnyolcszor annyit, mint a Themze. Egyetlen más folyamnak sincs ily roppant kiterjedésű medencéje: huszonnyolc államból és területből kapja vizét; Delaware-ból az Atlanti-parton, s valamennyi többi államból Delaware és Idaho között a Csöndes-tengeri parton, ami negyvenöt hosszúsági foknak felel meg. A Mississippi ötvennégy kisebb, de gőzhajóval hajózható, s vagy száz tutajozható folyónak vizét veszi föl és ontja a Golf-áramba. Vízhálózatának területe akkora, mint Anglia, Wales, Skócia, Írország, Franciaország, Spanyolország, Portugália, Németország, Ausztria, Magyarország, Olaszország és Törökország területe együttvéve; s ez a roppant terület csaknem mind termékeny, maga a Mississippi völgye pedig fölötte az.

Nevezetes sajátsága ennek a folyamnak, hogy a torkolata felé nem szélesedik, hanem összébb szorul; keskenyebb és mélyebb lesz. Attól a ponttól kezdve, ahol az Ohio belészakad, egész félútig a tengerbe szakadásától, magas vízálláskor átlag egy mérföld széles: innentől kezdve a tengerig a szélessége állandóan csökken, míg végre a „Szorosánál, közvetlenül a torkolata fölött, alig szélesebb fél mérföldnél. Az Ohio beleszakadásánál nyolcvanhét láb mély a folyam; ez a mélység állandóan növekszik, s közvetlenül a torkolatán fölül százhuszon- kilenc lábra emelkedik.

Tudós mérnökök kiszámították, hogy a folyam évente 406 millió tonna iszapot visz le a Mexikói-öbölbe, ami eszünkbe juttatja, hogy Marryat kapitány a Mississippit „Nagy szemét-csatorná“-nak nevezte. Ez az iszaptömeg, ha megszilárdulna, egy négyszögmérföld területet két- száznegyvenegy láb magasságban borítana el.

Ez az iszaplerakódás fokozatosan kitolja a szárazföldet a tengerbe, de csak fokozatosan; nem egészen egyharmad mérföldnyivel tolta kijjebb ama kétszáz esztendő alatt, mióta tudományosan ismerjük a folyam történetét. A geológusok azt hiszik, hogy a folyam torkolata valamikor Baton Rouge mellett volt, ott, ahol a dombsor megszakad, s hogy azt a kétszáz mérföld hosszú szárazföldet a Mexikói-öbölig, maga a folyam rakta le, illetőleg teremtette meg az iszapjával. Ebből minden nagyobb fáradság nélkül kiszámíthatjuk ennek a darab földnek a korát, ami százhúszezer esztendő. Mindamellett nyilvánvaló, hogy ez a terület a legfiatalabb azok között, amelyek körülfogják.

Még egy nevezetes sajátsága van a Mississippinek: az, hogy csodálatosan változtatja a folyását, néha nagy területeket átszel, s így kiegyenesíti és megrövidíti folyását. Egyetlenegy ilyen „ugrás“-sal néha harminc mérfölddel is megrövidítette a folyását! Ezeknek az ugrásoknak sajátságos következményei voltak: több folyamparti városból egyszerre szárazföldi város lett, s közvetlen közelükben sivár homokterületek támadtak. Delta város azelőtt három mérfölddel feljebb feküdt mint Vicksburg: egy hirtelen ugrás gyökerestől megváltoztatta ezt a földrajzi fekvést mert Delta most két mérfölddel feljebb fekszik, mint Vicksburg.

E két parti város mindegyikét szárazföldi várossá tette a folyamnak ez a mederváltoztatása. Az ilyen ugrás halomra dönti a határokat és a területi illetékesség törvényeit; például, valaki a Mississippi-államban lakik, a folyam ma éjjel „ugrik“ egyet, s az illető holnap egész birtokával együtt a folyam túlsó partjára kerül és Louisiana-állam törvényei szerint kell élnie! Ha pár évtizeddel ezelőtt történt ilyesmi, ez a medercsere könnyen szabaddá tehette volna a rabszolgákat, ha például Missouri-államból lllinois-ba vitte volna át őket.

A Mississippi azonban nem csupán ily ugrásokkal változtatja meg folyása irányát: máskülönben is folyton cseréli a helyét, amennyiben oldalt mozog. Hard Times mellett két mérfölddel nyugatra van eredeti medrétől, aminek eredménye az, hogy ez a falu ma már nem Louisianában vájni, ahol alapították, hanem a folyam túlsó partján, Mississippi államban. A régi folyamnak az a körülbelül ezerháromszáz mérföldnyi területe, amelyen La Salle kétszáz évvel ezelőtt végigcsónakázott, ma már majdnem egészen szárazföld. A folyam néhol jobbra fekszik tőle, másutt meg balra tért ki.

Ámbár a Mississippi iszapja csak lassan teremt új területeket a torkolatánál, ahol a tenger hullámai elmossák az iszaplerakódásokat, folyása felső szakaszában, a védettebb helyeken, elég gyorsan építkezik: a Prófétasziget például harminc évvel ezelőtt ezerötszáz acre területű volt, de a folyam azóta megnövesztette hétszáz acrevel.

Hagyjuk most abba a Mississippi fizikai történetét, s beszéljünk úgynevezett művelődéstörténetéről. Homályba vesző régi történetével néhány rövid fejezetben végezhetünk; fölfedezésének leírása kissé hosszasabb lesz, leghosszabb lesz azonban mindenesetre mai állapotának a rajza, melyről e könyv legnagyobb része szólni fog.

A világ és a könyvek úgy hozzászoktak már, hogy „új“-nak nevezik Amerikát, hogy szinte általánossá lett a közvéleményben az a hit, hogy Amerikában voltaképen semmi sincs régen. Természetesen tudjuk, hogy van néhány aránylag elég régi dátum is Amerika történetében, de a puszta számok nem adnak eléggé tiszta és világos fogalmat arról az időpontról, amelyre vonatkoznak. Ha azt mondjuk, hogy De Soto, az első fehérember, aki megpillantotta a Mississippit, 1542-ben látta a nagy folyamot, ez a megjegyzés nem magyarázza meg a tényt, amelyet megállapít; körülbelül olyan ez, mintha megállapítjuk a nap lenyugtát csillagászati műszerekkel vagy pedig tudományos neveik szerint osztályozzuk a színeket: az eredmény az, hogy a napnyugtát nem láttuk, se pedig a festmény hatását nem érezzük.

Az 1542-ik év, hacsak magában halljuk, körülbelül semmit se jelent, de ha néhány közeleső történeti eseményt és dátumot csoportosítunk körülötte, színt és életet kap, s ekkor megértjük és érezzük, hogy az amerikai históriának nagyon is régi és tiszteletreméltó dátuma ez.

Például, midőn a Mississippit először látta egy fehér- ember, még nem múlt el negyedszázad I. Ferenc francia király paviai csatavesztése, Rafael halála, Bayard, a „gáncs és félelem nélkül való lovag“ halála, a Johanniták kiűzetése óta Rhodus-szigetéről, s ugyancsak nem telt el negyedszázad ama kilencvenöt tétel kiírása óta, mellyel a Reformáció kezdődött. Midőn De Soto megpillantotta a folyamot, a Loyola Ignác neve még ismeretlen volt, a jezsuiták rendje még nem volt egy éves, Michelangelo világhírű festménye az „Utolsó ítélet“-ről még nem száradt meg a Sixtusi kápolnában, s Stuart Mária, a skótok szerencsétlen királynője még meg se született, de világra fog jönni, mielőtt az év lejár. Medicis Katalin még gyermek volt, angol Erzsébet még nem volt tíz éves; Calvin, Benvenuto Cellini és V. Károly császár dicsőségük tetőpontján álltak, s mindenik a maga módja szerint csinálta a világhistóriát; navarrai Margit ekkortájban írta „Heptameron“-ját és néhány imádságos könyvét, melyek közül csak az első élte túl, a többieket pedig elfeledték, mivel a szellemes ötletek és a pikantéria néha jobban biztosítják az irodalmi örökéletet, mint az áhítat; javában dühöngtek a királyi udvarok laza erkölcsei s az ostoba lovagszokások, a tornák, lovagjátékok voltak a főurak legkedvesebb mulatságai, aminthogy jobban is értettek a kardnak, mint a tollnak forgatásához, míg hölgyeik valóságos vallásos fanatizmusba estek, s a lovasság és rajongás ellentétes érzéseinek nyomása alatt két csapatra osztották ivadékaikat, a teljes címmel lovagságra és rang nélkül egyházi életre szánt gyermekekre. Általában a vallási rajongás valósággal orgiáit ülte az egész világon: a tridenti zsinatot kevéssel aztán hívták össze, a spanyol inkvizíció akadálytalanul és széliében kínzott, akasztott, kerékbe tört és máglyán égetett évente ezer meg ezer eretneket, s a kontinensen másutt is tűzzel-vassal győzték meg a népet arról, hogy legjobb a vallásos élet; Angliában VIII. Henrik eltörülte a szerzetes-rendeket, megégette Fishert és még néhány más püspököt, s hozzáfogott az angol reformációhoz és háreme megalapításához. Midőn De Soto megállt a Mississippi partjain, Luther még két évig élt azután; tizenegy évvel történt azelőtt, hogy Servetust megégették, harminc évvel előbb a Szent Bertalan-éji mészárlásnál; Rabelais még nem adta ki munkáját, Cervantes még nem írta meg a „Don Quixote“-t, Shakespeare még nem született meg, és száz hosszú esztendőnek kellett elmúlnia, mielőtt az angolok Cromwell Olivér nevét hallották.

Kétségtelen, hogy a Mississippi fölfedezése olyan dátumot iktat Amerika történetébe, amely egyszerre eloszlatja azt a tévhitet, hogy ez a kontinens „új“, mert ellenkezőleg, nagyon is tiszteletreméltó és ódon zománccal vonja be.

De Soto csak megpillantotta a folyamot, aztán meghalt és papjai meg katonái a folyamba temették el. Azt lehetett volna várni ezektől a papoktól és katonáktól, hogy tízszeresen nagyítani fogják, amit láttak, - mert akkoriban ez volt a spanyol szokás, - s így más kalandorokban fölébresztik a vágyat a folyam átkutatására. De nem úgy történt, mert az elbeszélésük senkit se tett kíváncsivá, s így a Mississippit békén hagyták, még pedig oly hosszú ideig, hogy ez a közöny napjainkban szinte hihetetlennek is látszik. Ezt a hosszú időt némileg „érzékelhetjük", ha a következő módon szakokra osztjuk: Miután De Soto meglátta a folyót, valamivel kevesebb telt el negyedszázadnál, s akkor megszületett Shakespeare; a nagy brit költő valamivel tovább élt félszázadnál s aztán meghalt; miután félszázadnál jóval tovább pihent már sírjában, eljött a második fehér-ember. aki megpillantotta a Mississippit. Napjainkban már szó se lehet arról, hogy százharminc esztendő teljék el egy ilyen csoda fölfedezése és kikutatása között. Ha akárki valami patakot födözne is föl abban az országban, mely legközelebb esik az Északi-Sarkhoz, bizonyos, hogy Európa és Amerika legalább tizenöt költséges expedíciót küldene oda: egyet, hogy kikutassa a patakot s a többi tizennégyet, hogy kölcsönösen megtalálják és hazahozzák egymást.

Ekkor már több mint százötven esztendő óta voltak európai gyarmatok az atlanti partokon. Ezek a gyarmatosok közvetlenül érintkeztek az indusokkal: délen a spanyolok raboltak, gyilkoltak, rabszolgává tették és térítgették a bennszülötteket; föntebb az angolok gyöngyöket és takarókat adtak nekik cserébe nagy darab földekért és ráadásul terjesztették köztük a civilizációt és a pálinkaivást; Kanadában pedig a franciák oktatták őket a maguk durva módja szerint, elárasztván az országot papokkal és roppant tömegeket csödítvén össze időnként Quebecben és később Montrealban, ahol potom áron vásárolták össze a drága prémeket. Természetes, hogy a fehérembereknek ezek a különböző rétegei okvetetlenül hallottak a nyugati nagy folyóról, de ez a hallomás oly bizonytalan, ellentmondó és határozatlan volt, hogy se a folyását, se a nagyságát, se pedig az eredetét és a fekvését nem tudhatták meg belőle. Magának a dolognak ez a titokzatossága is fölébreszthette volna kíváncsiságukat, hogy kutatóútra keljenek; de nem így történt. Nyilvánvalóan senkinek se volt szüksége erre a nagy folyóra s éppen ezért senkise is volt rá kíváncsi; így tehát a Mississippi másfélszáz évig nem került a piacra és senkise háborgatta. Midőn De Soto ráakadt, nem folyamot keresett, s egyáltalában nem is volt szüksége semmiféle folyamra; következésképen nem is becsülte semmire, sőt egyáltalában tudomást is alig vett róla.

De végre a francia La Salle-nak az az ötlete támadt, hogy megkeresi és kikutatja ezt a nagy folyót. Mindig úgy szokott történni, hogy ha valaki megragad egy elhanyagolt, de fontos eszmét, a fontosságot megértő nép csakhamar tömegestől melléje szegődik: s úgy történt ebben az esetben is.

Önkéntelenül veti föl magát a kérdés, hogy miért szorult rá éppen ez a kor a Mississippire, midőn a megelőző öt nemzedéknek éppen semmi szüksége se volt reá?... Nyilvánvalóan azért, mert ekkor azt remélték, hogy olyan utat fognak fölfedezni, amelynek hasznát vehetik; mert azt kezdték hinni, hogy a Mississippi a Kaliforniai-öbölbe szakad, s ily módon megrövidíti és könnyebbé teszi a közlekedést Kanada és Kína között. Azelőtt az volt a vélemény, hogy az Atlanti-tengerbe szakad.

II. fejezet
A FOLYAM ÉS ÁTKUTATÓI

La Salle bizonyos kiváltságokért folyamodott, melyeket a fölfujt emlékű XVI. Lajos legkegyelmesebben meg is adott neki. Ezek között legfontosabb volt az a kiváltság, hogy széltében-hosszában kutathasson, erődöket építhessen, birodalmakat hódíthasson meg s mindezeket átadhassa a királynak, ő maga pedig fedezhesse vállalkozásának a költségeit, amelynek fejében némi csekélyebb hasznot kötött ki magának, aminő volt például a bivalybőrkereskedés monopóliuma. La Salle több esztendőt töltött el s úgyszólván minden pénzét ráköltötte arra, hogy veszedelmes és fáradságos kirándulásokat tett Montreal s egy erőd között, melyet az Illinois mellett épített, mielőtt sikerült annyira szerveznie az expedícióját, hogy végre nekivághatott a Mississippinek.

Közben azonban mások szerencsésebbek voltak. Joliet kereskedő és Marquette pap 1673-ban elérték a Mississippi partjait. A Nagy Tavakon átjöttek és vitorláscsónakon utaztak. Marquette ünnepélyes fogadalmat tett a Boldogságos Szűz szeplőtelen fogantatásának ünnepén, hogy ha segítségére lesz a nagy folyam fölfedezésében, tiszteletére Conception-folyónak fogja elkeresztelni. A szavát meg is tartotta. Abban az időben az összes kutatók egész csomó pappal utaztak. De Sotonak is huszonnégy volt és La Salle sem szűkölködött bennük. Az expedícióknak gyakran nem volt eleségük, ruhájuk és fölszerelésük, de az oltárhoz és a misemondáshoz szükséges holmijuk mindig bőségben volt; mindig készen voltak arra, hogy - amint a szellemes krónikások megjegyezték - „megmagyarázzák a poklot a vadaknak".

Az 1673-ik év június 17-én Joliet és Marquette vitorláscsónakjai elérkeztek oda, ahol a Wisconsin beleszakad a Mississippibe. Parkman így írja le ezt: „Széles és gyorsan rohanó folyam szelte keresztben az útjukat, s a túlsó, magas partokat sűrű őserdők borították". Aztán így folytatja: „Délnek fordulva, lefelé eveztek a folyón s a véghetetlen csöndet és magányt az emberi életnek legcsekélyebb nyoma se zavarta meg“.

Marquette csónakja beleütközött egy roppant nagy harcsába, amitől ugyancsak megrémült; és volt is rá oka, mert az indusok nagyon is óva intették, hogy vigyázzon magára, mert őrült, sőt végzetes útra vállalkozik, mivel a folyóban egy démon lakik, „melynek ordítása messzire hallható s amely lefogja őt rántani abba a mélységbe, ahol lakik”. Én magam is láttam egy harcsát, melyet a Mississippiben fogtak s amely hat lábnál hosszabb volt és kétszázötven fontot nyomott; s ha a Marquette harcsája ennek a párja volt, akkor joggal hihette, hogy valóban a folyam ordító démonjával találkozott.

„Végre jelentkezni kezdett a bölény, csordákban legelészve a nagy mezőségeken, melyek a partokat szegélyezték; s Marquette leírja a vén bikák ijesztő és buta alakját, amint villogó szemeikkel rábámultak a tolakodókra, bozontos sörényük alól, mely csaknem egészen elfogta a látásukat."

Az utasok óvatosan haladtak előre: „éjszakára partra szálltak és tüzet raktak, hogy vacsorát főzhessenek; aztán eloltották a tüzet, ismét csónakra szálltak, távolabb eveztek a parttól, horgonyt vetettek a folyóba s egyikük reggelig őrt állt”.

Napról-napra, éjszakáról-éjszakára így utaztak s két hosszú hét alatt egyetlen egy embert se láttak. A folyam magányos, elhagyatott volt akkor, mint a legrémítőbb pusztaság és folyása nagyobb részében ilyen még ma is.

De a második hét elteltével a nyugati part iszapjában emberi lábnyomokra bukkantak, s ez a robinsoni fölfedezés még ma is villamos-ütésként borzongatja meg az embert, ha nyomtatásban olvassa. Elindulásukkor intették őket, hogy a folyamparti indusok éppoly vadak, kegyetlenek és irgalmatlanok, mint a folyami démon, és támadásra se várva, önmaguk rohanják meg és mészárolják le az idegeneket; de Joliét és Marquette nem törődtek evvel, hanem bátran partra szálltak, hogy megkeressék a lábnyomok gazdáit. Meg is találták őket lassanként és barátságos fogadtatásban, jó bánásmódban volt részük, ha ugyan jó bánásmódnak lehet mondani, hogy az indusfőnök anyaszült meztelenre vetkőzve fogadta őket, mert ez volt a megtiszteltetés legnagyobb foka és tulajdon mosdatlan kezeivel rakta vendégei szájába a halat, fokhagymát s az egyéb eledeleket... köztük a kutyahúst is. Másnap reggel a főnök és hatszáz alattvalója a parthoz kísérte a franciákat és barátságosan szerencsés utazást kívánt nekik.

A mai Alton város fölött lévő sziklákon néhány kezdetleges és fantasztikus indusrajzra bukkantak, melyeket le is írnak. Valamivel alább „sárga, iszapos áradat tört be dühösen a Mississippi csöndes, kék hullámaiba és zavaros vizében faágakat, törzseket, gyökerestől kitépett fákat forgatott”. Ez volt a Missouri torkolata, ama vad folyamé, mely „ismeretlen, barbár vidékek magaslatairól őrülten törtetett alá és zavaros hullámait szelíd nővére tiszta keblébe ontotta”.

Lassanként elhaladtak az Ohio torkolata mellett, eleveztek szirtek és zátonyok mellett, harcoltak a moszkitókkal, napról-napra lejjebb és lejjebb siklottak a rejtélyes, elhagyatott folyam zsibbasztó csöndjében, szinte megsülve a rekkenő hőségben, mely ellen a kifeszített hajóponyvák nem védhettek meg őket; közben találkoztak és barátságot kötöttek még más indusokkal is, s végre elérkeztek az Arkansas-folyó torkolatához (körülbelül egy hónappal elindulásuk után), ahol harci üvöltéssel fogadta őket egy industörzs, mely föl akarta koncolni az egész társaságot, ők azonban a Boldogságos Szűzhöz folyamodtak segítségért, s így csata helyett békelakomára fordult a dolog sora, s a kutatók nagyon jól mulattak, ameddig csak ott időztek.

Megelégedéssel jöttek rá, hogy a Mississippi nem szakad a Kaliforniai-öbölbe, se pedig az Atlanti-óceánba, hanem - úgy hitték - a Mexikói-öbölbe. Ebben a hitben visszafordultak tehát és megvitték a nagy újságot Kanadába.

De a föltevés még nem bizonyosság, s ezt a bizonyosságot La Salle szerezte meg. Egyik baleset a másik után késleltette az indulását, de végre, 1681 vége felé készen volt expedíciója az indulásra, ö és hadnagya, Henri de Tonty, a híres Tonty Lőrinc fia, télvíz idején indultak el Illinois-ból, huszonhárom franciával és tizennyolc indussal, akiket New-Englandból hozattak. Gyalog mentek a befagyott folyón és csónakjaikat szánkón húzták maguk után.

A Peoria-tónál nyílt vízre akadtak, s innentől kezdve csónakokon utaztak le a Mississippibe, amelynek vizén azonnal délnek fordultak. Az úszó jégmezők közt haladtak a zajló hullámokon a Missouri, majd az Ohio torkolatáig, „s elsurranván a körülfekvő, roppant kiterjedésű mocsarak mellett, februári 24-én partra szálltak a harmadik Chickasaw-zuhatagnál, ahol megálltak és a Prudhomme-erődöt építették.”

„Majd ismét tovább eveztek, - mondja Parkman, - s kalandos utazásuk minden állomása egyre jobban lerántotta a titokzatosság fátyolét erről a roppant kiterjedésű, ismeretlen vidékről. Egyre beljebb és beljebb hatoltak a tavasz birodalmába, s az enyhe verőfény, a balzsamos levegő, a fák rügyezése, virágok nyílása, mind-mind az őstermészet hatalmas életének ébredését jelentette“.

Napról-napra szakadatlanul siklottak alá a nagy folyam kanyarulatai mentén, a sűrű őserdők árnyában, s lassanként elérkeztek az Arkansas torkolatához. Kezdetben őket is úgy fogadták az itt lakó indusok, mint Marquettet, csatakiáltással, fegyvercsörgéssel és harci dobbal, de azért nem történt bajuk. Marquette esetében a Boldogságos Szűz egyenlítette ki a nehézségeket: La Salle-nak pedig a békepipa tette meg ugyanezt a szívességet. A fehérember és a vörösbőrű barátságot kötöttek és három napig kölcsönösen mulattatták egymást. Aztán a vadak nagy álmélkodására, La Salle fölállíttatott egy keresztet Franciaország címerével s királya nevében birtokba vette az egész földet, az akkori idők egyszerű divatja szerint, mialatt a papok kegyes himnuszok éneklésével szentesítették a rablást. A papok „jelekkel” magyarázták meg a hit titkait a vadaknak, hogy üdvözülhessenek; így kárpótolván őket lehetséges jussuk reményével az égben, ama kézzelfogható javakért, melyeket éppen most raboltak el tőlük. És La Salle ugyancsak „jelek" által vette ki az őserdők ezen egyszerű fiaiból a hódolat nyilatkozásait a Rothadó XIV. Lajos iránt, aki a nagy vízen túl lakott. És senkise mosolygott ezen a kolosszális irónián.

Ezek a dolgok a jövendőbeli Napóleon város helyén történtek, Arkansasban s ott állították föl a nagy folyam partjain az első elkobzó-keresztet. Marquette és Joliet fölfedező útja ugyanazon a helyen végződött, a jövendőbeli Napóleon város helyén. Midőn De Soto futólag megpillantotta a folyamot a ködös régi kor első napjaiban, szintén ugyanezen a helyen állt, a jövendőbeli Napóleon város helyén, Arkansasban. Ily módon, a hatalmas folyam fölfedezésének és kikutatásának négy emlékezetes eseményéből három, véletlenül, egy s ugyanazon a helyen történt. Nagyon különös kitüntetés ez, ha gondosabban vizsgáljuk és megfontoljuk. Azt a nagy területet Franciaország rabolta el a jövendőbeli Napóleon helyén; s idővel maga Napóleon adta vissza ismét! Nem ugyan az igazi tulajdonosoknak, hanem azok amerikai örököseinek.

Az utazók tovább mentek, kiszállva itt-ott, elsuhantak Vicksburg és Grand Gulf mellett, amelyek azóta történelmi nevezetességű helyek lettek, meglátogattak egy hatalmas indus fejedelmet Teche-országban, akinek fővárosa igen nagy volt és napon szárított, pelyvával kevert téglából épült, sokkal szilárdabban, mint sok modern város. A főnök házában volt egy negyven négyszöglábnyi fogadóterem s ott fogadta a fejedelem Tontyt, a legnagyobb pompával, hatvan, fehérruhába öltözött öreg tanácsosa élén. Volt a városban egy templom is, sárból épült fallal körülvéve, s a falat leölt ellenségek koponyái díszítették, melyeket a Napnak szenteltek.

Az utazók meglátogatták a Natchez-indusokat, akik közel laktak a mai, hasonló nevű városhoz, s ott „vallási és politikai despotizmust, a Naptól származó kiváltságos osztályt, egy templomot és örökké égő szenttüzet találtak”. Körülbelül úgy érezhették magukat, mintha otthon lettek volna, de megvolt az az előnyük, hogy XIV. Lajos nem volt ott.

A hátralevő néhány nap már gyorsan telt el és La Salle ott állt elkobzó-keresztje árnyékában, ahol Delaware, Itaska és a Csöndes-tengeri hegyláncokból fakadó vizek a Mexikói-öböl kék hullámaiból: föladatát elvégezte, véghez vitte a csodát. Parkman, bevégezvén lebilincselő előadását, így összegezi az eredményt:

„Azon a napon a francia királyság nagyszerű birodalommal gyarapodott - papiroson. Texas termékeny alföldjei, a Mississippi rengeteg folyamterülete, megfagyott éjszaki forrásaitól egészen a Mexikói-öböl tropikus vidékéig, az Alleghany-hegylánc erdő koszorúzta bérceitől a Sziklás-Hegység kopár szirtjeiig - óriási terjedelmű mezőségek és őserdők, terméketlen, sziklás sivatagok és buja legelők, melyeket ezer, meg ezer patak öntöz és több száz harcias indus-törzs birtokol, egyszerre a versailles-i Szultán fönnhatósága alá jutottak - egyetlen egy ember gyönge hangjának a varázshatalma révén, noha ez a hang már félmérföldnyi távolságban se volt hallható.”

III. fejezet
FRESKÓK A MÚLTBÓL

Úgy látszott, hogy a folyam most már teljesen az emberi művelődés szolgálatába hajtható. De nem úgy lett, mert partjainak benépesítése éppoly lassan történt, mint amily sok időbe került fölfedeztetése és átkutatása.

Hetven év telt el az átkutatás óta, mielőtt a folyam partjainak számba vehető európai lakossága lett; s csaknem ötven év telt el, mielőtt a folyamon kereskedtek volna. A közt a két időpont között, amikor La Salle megnyitotta a folyamot, s amikor a folyam valamire való kereskedésnek nevezhető forgalmat közvetített, hét uralkodó váltotta föl egymást Anglia trónján, Amerika független állam lett, XIV. és XV. Lajos már elrothadtak és meghaltak, a francia királyság helyet adott a vérben: fürdő rémuralomnak és a Napóleon nevet már kezdték tisztelettel emlegetni.

A folyam forgalmát a legrégibb időben nagy, széles és öblös bárkák, vitorlás dereglyék közvetítették. Leúsztak vagy levitorláztak a folyam felső részéből New Orleansig, ott kicserélték a rakományukat s aztáin fáradságosan vonszolták vissza őket a folyamon fölfelé. Az oda- és visszautazás néha kilenc hónapig is eltartott. Ez az üzlet idővel úgy megnövekedett, hogy egész csomó durva és viharedzett embernek adott kenyeret; ezek ugyan műveletlen, goromba és garázda emberek voltak, de a kötelességüket híven és pontosan teljesítették és hihetetlen kitartással bírták tűrni az utazással járó tömérdek kellemetlenséget; nagy ivó, duhaj fráterek voltak, akik nem sokat törődtek a jó erkölccsel és tízszer annyit káromkodtak, mint imádkoztak; ha volt pénzük, akkor két marokkal: szórták, de ha nem volt, beérték a száraz kenyérrel is és általában becsületes, megbízható, kötelességtudó fickók voltak, akiknek jószívűségéről és nagylelkűségéről legendák keringtek a folyam mentén. Lassanként azonban jelentkezni kezdtek a gőzösök. Ettől kezdve vagy tizenöt-húsz évig ezek a dereglyések csakis a folyam mentén lefelé közvetítették a forgalmat, míg a folyamon fölfelé mindent a gőzösök végeztek el; a dereglyések eladták hajóikat, mihelyt New Orleansba értek s aztán mint utasok tértek haza a gőzös fedélzetén.

Idővel azonban a gőzösök száma annyira megnövekedett, hogy az összes forgalom lebonyolítására vállalkozhattak s ettől kezdve a dereglyések foglalkozása egyszer s mindenkorra megszűnt. A dereglyésből hajóslegény, kalauz vagy kormányos lett a gőzösön; s ha már a gőzösökön nem kaphatott helyet, beállt valami pittsburghi szénszállító-hajóra vagy pedig fenyőfa-tutajt épített valahol fönt a Mississippi forrásai körül s evvel leevezett New Orleansba.

A gőzösök virágzásának delelőjén a folyam örökké tele volt szénszállító-bárkákkal és fenyőfa-tutajokkal, melyeket mind kézi erővel hajtottak olyanforma emberek, aminőket föntebb iparkodtam rajzolni. Emlékszem, hogy évente egész csomó ilyen hatalmas tutaj úszott el Hannibál mellett, ahol fölserdültem: egy acre kiterjedésű fehér, illatos fatömeg volt mindegyik tutaj, rajta két tucat, vagy több ember is, három-négy, fából összetákolt apró kunyhó, hogy viharos időben legyen, ahol meghúzhassák magukat a tutajosok s emlékszem, hogy milyen durván és istentelenül beszélgettek és káromkodtak ezek az emberek, az egykori dereglyések és méltó utódaik; mert ki szoktunk úszni félmérföldnyire vagy messzebbre is s a tutajra ülve pihentünk meg.

Hogy némileg illusztráljam azt az életet és beszédmodort, mely ezeken a tutajokon divatos volt, beszúrok ide egy fejezetet abból a könyvemből, melyen elvétve dolgozom már öt-hat éve s amelyet, úgy lehet, a legközelebbi öt-hat év alatt be is fejezek. Ez a könyv egy tanulatlan suhancnak, Hűek Finn-nek némely viselt dolgait szellőzteti. Ez a fickó az én időmben élt és fia volt a falu legiszákosabb gazemberének. Megszökött apjától, aki egyre verte őt s egy jószívű özvegytől, aki szorgalmas, igazmondó és becsületes fiút akart nevelni belőle, vele együtt szökött meg az özvegy rabszolgája is. Találtak egy tutajtöredéket (az eset magas vízálláskor történt, nyár derekán) s éjszaka úsztattak lefelé a folyón, nappal pedig elrejtőztek a parti bokrok között; Cairóba iparkodtak, ahol a néger azonnal szabad lett volna, mert ott már eltörülték a rabszolgatartást. De a ködben úgy elsurrantak Cairó mellett, hogy észre sem vették. Lassanként gyanítani kezdték a valót s végre Huck Finn rászánta magát, hogy véget vet a szorongó bizonytalanságnak s leúszik egy nagy tutajhoz, melyet megpillantottak, amint előttük siklott lefelé. Az volt a terve, hogy a sötétség leple alatt fölmászik a tutajra és addig hallgatózik, míg a beszélgetésből kiveszi, amit tudni akart.

De önök tudják, hogy a fiatalság nem bír várni, ha nagyon türelmetlenül szeretne tudni valamit. Meghánytuk-vetettük a dolgot és Jim lassanként azt mondta, hogy ebben a koromsötét éjszakában semmiféle kockázattal nem járna leúszni ahhoz a nagy tutajhoz s fölmászván rá, hallgatózni... Azok bizonyára beszélni fognak Cairóról, mert alighanem partra akarnak szállni ottan, hogy mulatságot csapjanak vagy legalább csónakot küldenek a városba, hogy pálinkát, friss húst vagy más egyebet vegyenek, amire szükségük van. Ennek a Jimnek, szere- csen létére, bámulatos esze volt: ha rászorult az ember, mindjárt készen volt valami okos tervvel.

Én tehát lehánytam magamról rongyaimat, beleugrottam a vízbe és gyorsan úsztam a tutaj-lámpások felé. Lassanként, midőn már jó közel értem hozzá, óvatosabb lettem és nesztelenül folytattam az úszást. De nem volt semmi baj, egy lélek se állt őrt a tutajon. Én tehát halkan leúsztam egészen' a közepéig, ahol a tűz égett, ott fölmásztam rá és a mindenféle holmi között nesztelenül, egészen közel csúsztam hozzájuk. Tizenhárman ültek a tűz körül - ez volt az éjjeli őrség - és ugyancsak marcona, zord külsejű emberek voltak. Nagy cserépkancsó állt a középen, mindegyik előtt rézpohár volt s a kancsó sűrűn járt kézről-kézre. Az egyik énekelt, azaz hogy bömbölt; s a dal se volt kellemes vagy szép. A tutajos az orrán keresztül énekelt s a vers utolsó szavát mindig rettenetesen elnyújtotta. Ha egy-egy versszakot elvégzett, a többiek mind elbődültek, akárcsak a harci indulót üvöltő indusok s ekkor az illető ismét más dalba kezdett. A legutolsó ez volt:

Volt egy asszony a faluban.
Itt lakott a falunkban,
Nagyon szerette a férjét.
De másvalakit még jobban szeretett.

Tillaárom, ha mondom,
Nagyon szerette a férjét,
Tillaárom, ha mondom.
De másvalakit még jobban szeretett...

Így tartott ez tizennégy versszakon át. Gyalázatos nóta volt s nem csodálom, hogy midőn a tizenötödikbe akart kezdeni, az egyik cimborája rászólt, hogy hagyja abba ezt a bivalybőgést; egy másik azt mondta, hogy jobb lenne, ha fát vágna vagy krumplit kapálna; egy harmadik azt ajánlotta neki, hogy szegődjön el bakternek, mert megélhet a hangjából. Szóval addig bosszantották, míg végre dühösen fölugrott és káromkodva kiabált, hogy a banda akármelyik tolvajának kitekeri a nyakát.

Kis híja volt, hogy a többiek mind reá nem rohantak, de ekkor kivált közülük a legnagyobb s így szólt:

- Maradjatok, ahol vagytok, ez az én emberem.

Evvel háromszor fölugrott a levegőbe és ugrás közben mindig összeverte a bokáját. Ledobta bivalybőr bekecsét, amely tele volt paszománnyal s így szólt: Maradj itt addig, míg megettem ezt a fickót. Ledobta a kalapját is, amely csupa szalag és madártoll volt és így szólt: Te is feküdj mellette, míg ez a bitang kiszenvedett. Evvel ismét a levegőbe ugrott s megint összevervén a bokáit, így kiáltott föl:

- Halló, hopp-hopp-hopp! Én vagyok az eredeti vasfogú, érckarú halottcsináló, Arkansas vad sivatagjairól! Nézzetek rám! én vagyok az, akit Hirtelen Halálnak és Végpusztulásnak hívnak. A vihar volt az apám, földrengés az anyám, féltestverem a kolera és anyai ágon közeli rokona vagyok a fekete himlőnek. Nézzetek meg! Ha jó az egészségem, tizenkilenc alligátort s egy hordó pálinkát reggelizem, ha nincs étvágyam, beérem egy véka csörgőkígyóval, meg egy halottal, ügyetlen pillantásomra ijedten repednek meg az örökkévaló sziklák és túldörgöm az égzengést, mikor beszelek. Hahó, hopp-hopp-hopp! Álljatok félre, hogy elég helyem legyen kifejteni az erőmet. Rendes italom a meleg vér s a haldoklók halálhörgése legédesebb muzsika az én fülemnek, Tekintsetek rám, uraim! Csússzatok előttem a fold porában és reszkessetek, mert mindjárt kieresztem a haragomat!

Mialatt ezeket mondta, folyton rázta a fejét és rettenetes pillantásokkal tekintgetett körül, fölgyűrögette az ingujjat, közben fölegyenesedett, öklével verte a mellét, mondván: Nézzetek meg, uraim! S mikor befejezte föntebb! mondókáját, ismét fölugrott, háromszor Összeverte a bokáját s tele torokból elbődült:

- Én vagyok a legvérengzőbb vadmacska, aki csak valaha élt!

Ekkor az az ember, aki a veszekedést kezdte, mélyebben a szemére húzta a kalapját, aztán előrehajlott, két kezét ökölbe szorította s ilyenformán háromszor körben megfordult hallgatói szemeláttára, miközben lihegve vett lélegzetet és erősen fölfújta magát. Aztán fölegyenesedett, ő is fölugrott s háromszor összeverte a bokáját, mielőtt a földre ért (amiért ugyancsak meg is éljenezték) s aztán így üvöltözött:

- Hopp-hopp-hopp! Hajtsátok porba a fejeteket és reszkessetek, mert közeleg az örök nyomor országa! Fogjatok meg, mert rettenetes hatalom és erő dolgozik bennem! Ne hagyjátok tennem, amit akarok, mert minden lépésemet a kiöntött vér jelzi. Es jól vigyázzatok, urak, nehogy megvakuljatok, ha rám néztek. Füstölt szemüvegen tekintsetek reám, mert a nagy fény elveszi szemetek világát. Ha jó kedvem van, a szélességi és hosszúsági fokon járok föl és alá s az Atlanti-Óceánban horgászom cethalakra. Fejemet az isten-nyilával vakartatom meg s a mennydörgés az én altató dalom. Ha fázom, befűttetem a Mexikói-öblöt s abban fürdőm meg; ha melegem van, a forgószéllel legyeztetem magamat; ha szomjas vagyok, csak fölnyúlok az égbe s kiszívok egy felhőt, mint a száraz spongya; ha éhes vagyok, valamerre járok a földön, Ínség jelzi az utamat. Hopp-hopp-hopp! Hajtsatok porba fejeteket és reszkessetek! Ráteszem kezemet a nap arculatjára és éjszaka borul a földre, leharapok egy darabot a holdból és meggyorsítom az évszakok futását; ha megrázkódom, hegységek omlanak össze! Ne nézzetek rám puszta szemmel, mert megvakultok a fényességemtől! Én vagyok a kőszívű és vasbordájú ember! A városok kiirtása, a nemzetek elpusztítása az én rendes mulatságom és szórakozásom. A nagy amerikai sivatag az én birtokom s ott temetem el áldozataimat a magam költségén és gyönyörűségére!

Megint fölugrott és ismét háromszor összeverte bokáját a levegőben, amiért újra megéljenezték; midőn leért a földre, így kiáltott föl:

- Hopp-hopp-hopp! Hajtsátok fejeteket a porba, mert közeledik a Halál Angyala!

Most a másik is fölugrott s miután elordította magát, rámérte az első ökölcsapást a tulajdon csizmájára; a Halál Angyala erre fölordított és nagyot rúgott Bob felé, mert a hatalmas hajósnak ez volt a neve; aztán körben táncoltak egymás körül s mindegyik a másikra vicsorgatta fogait és mutogatta az ökleit, melyekkel kölcsönösen hadonásztak egymás orra alatt, de arra mindegyik ügyelt, hogy a másikban kárt ne tegyen. Közben egyre szidták, mocskolták egymást, míg végre Bob leütötte a Halál Angyala fejéről a kalapot; az Angyal erre fölrúgta Bob szalagos kalapját, mire Bob fölvette a kalapot, szépen megtisztogatta s azt mondta, hogy ez nem baj, mert ő sohase felejt, se meg nem bocsájt semmit s az Angyal jól teszi, ha vigyáz magára, mert közel van az idő, amikor számolni fog majd ezért. Az Angyal azt felelte erre, hogy bárcsak már itt volna az az idő, mert ő nem nyughat addig, míg csak Bobnak a beleibe nem gázol, mivelhogy az ő természete ilyen s most is csak azért kíméli, mert sajnálja a családját, ha ugyan van neki.

Evvel bizonyára vége is lett volna a nagy csetepaténak s már-már mind a kettő ment volna a mag dolgára, morogva és bozontos fejüket rázva, de ekkor hirtelen fölpattant egy zömök, feketeszakállas fickó é rájuk kiáltott:

- Jertek vissza, nyúlszívű bitangok, majd én elbánó mind a kettőtökkel!

És valóban el is bánt. Rájuk rohant, az egyiket jobbról, a másikat balról képen vágta, mind a kettőt úgy oldalba rúgta, hogy előbb elbuktak, mint csak észre is vették volna, hogy mi történt velük. Két perc se telt bele, s a két szájhős máris nyafogva könyörgött neki, hogy ne bántsa őket, a többiek pedig úgy kacagtak, hogy könnyük is kicsordult és tapsolva kiabáltak:

- Rajta, Halál Angyalai… Ne hagyd magadat Kolera féltestvére!... Üsd őket, Dávid! Ne kíméld a gazembereket!

Szóval olyan alapos dulakodás támadt, hogy részei emberek se rendezhetnének különbet vasárnaponként Bobnak és az angyalnak kék-zöld volt az orra meg az arca mikor a csatának vége lett s a kis Dávid kényszerítetti őket annak bevallására, hogy gyáva pimaszok s arra SÍ méltók, hogy egy tálból egyenek a kutyával vagy egy pohárból igyanak egy négerrel; aztán Bob és az Angyal kezet fogtak, ünnepélyesen kibékültek és kölcsönösen biztosították egymást a tiszteletükről, kijelentvén, hogy ami elmúlt, arra fátyolt borítanak. így aztán lemosták arcukról a vért a folyóban s mivel éppen ekkor a folyam kanyarodott, a kapitány a tutaj orrára parancsolta egy- részüket, másrészük pedig hátra ment a kormányhoz.

Én még mindig szép csendesen meghúzódtam a rejtekhelyemen s mivel vagy tizenöt percig magam voltam, jóízűen pipáztam abból a pipából, melyet egyikük ottfelejtett; aztán visszajöttek, a kancsó ismét kézről-kézre járt s a beszélgetés és danolás ismét élűiről kezdődött. Majd kihoztak egy ócska hegedűt s az egyik játszott rajta, egy másik eljárta a régimódi matróz-kopogót, a többiek pedig nézték. Mivel azonban nem bírták sokáig tűrni a szomjúságot, csakhamar ismét a kancsó köré telepedtek.

Elénekelték a „Nincs szebb élet, mint a tutajon" kezdetű dalt, melyet hatalmas kórussal kísértek; aztán a disznókról kezdtek beszélni s nagy szakértelemmel fejtegették, hogy milyen szokásaik és sajátságaik vannak a különböző fajtáknak; aztán áttértek az asszonyokra s ezeknek furcsa szokásaira; majd arra, hogy hogyan kell legcélszerűbbéin fölgyújtani a házakat s hogyan lehet az égő házból kimenteni a bentszorultakat; majd meghányták-vetették, hogy mit kellene cselekedni az indusokkal, hogy kipusztuljanak; aztán arra voltak kíváncsiak, hogy mi dolga lehet egy királynak és mennyi a fizetése; majd arról beszéltek, hogy hogyan lehet megtanítani a macskákat viadalra; majd, hogy mit kell tenni az őrülttel, ha rájön a roham; s végre megállapították, hogy mi különbség vau a tisztavizű és iszapos patakok között. Egy Ed nevű ember azt mondta, hogy az iszapos Mississippi vize sokkal egészségesebb ital, mint az Ohio tiszta vize; azt mondta, hogy ha a sárgás Mississippi-vizet le hagyjuk ülepedni, egy pintnek a fenekén fél, egész háromnegyed hüvelyknyi iszap marad, aszerint. amilyen magas a vízállás a folyamban. ekkor ez a víz se jobb, mint az Ohio vize: föl kell tehát rázni, mielőtt megissza az ember, ha pedig a vízállás alacsony és az iszap már leülepedett, akkor külön kell belekeverni a vízbe, míg olyan lesz, mint rendesen.

A Halál Angyala azt mondta-, hogy ez igaz; azt mondta, hogy az iszapnak nagy tápláló ereje van s aki Mississíppi-vizet iszik, akár gabonát is termeszthet a gyomrában, ha tetszik neki.

Nézzétek meg a temetőket: ezek mindent megmagyaráznak. Cincinnati temetői ében akkorára se nőnek meg a fák, mint a jókora cserje, de St. Louis temetőjében fölnyúlnak nyolcszáz lábnyira is. S mindezt az a víz teszi, amit a halottak ittak, míg éltek. A cincinnatii halott teste egy csöppel se teszi kövérebbé és termékenyebbé a földet.

Aztán arról beszéltek, hogy az Ohio vize miért nem keveredik a Mississippi vizébe. Ed azt mondta, hogyha magasabb helyről nézzük a Mississippit, ott, ahol az Ohio beleszakad, a Mississippi keleti partion. körüliül negyedmérföldnyire a parttól, vagy száz mérföldnyi távolságra világosan látni az Ohio vizének széles, átlátszó szalagját, amint a Mississippi sárga hullámai között lefelé tart. Aki csónakkal megy a folyón lefelé, ha véletlenül belekerül ebbe a világos, tiszta szalagba, azonnal észreveszi a különbséget, midőn a folyam közepe felé evezve, egyszerre csak belekerül a sárga, iszapos vízbe. Maid arról beszéltek, hogyan lehet szárazon tartani s a penésztől megóvni a dohányt s erről a témáról átcsaptak a szellemekre s egész csomó kísérteties történetet meséltek el egymásnak, amit ők is másoktól hallottak. De Ed közbeszólt:

- Miért nem mondok el olyasvalamit, amit magatok is láttatok? Ha nem tudtok ilyet, akkor hagyjatok engem beszélni, öt esztendővel ezelőtt egy éppen olyan nagy tutajon utaztam, mert ez a mienk; gyönyörű holdas éjszaka volt s én álltam őrségen Dick Allbright pajtásommal; én a tutaj orrán voltam, ő pedig hátul, de egyszerre csak lélekszakadva odarohant hozzám, leguggolt a tutaj szélére, beledugta fejét a hideg vízbe, aztán megtörülközött, megtömte a pipáját s leülve mellém, így szólt: -

- Mondd csak, nem itt fulladt a vízbe Buck Miller, amott a hajtás mögött?

- Dehogy nem - feleltem én -, hát aztán?

Diók letette a pináját s a térdeire könyökölve, két tenyerébe fektette arcát és így szólt:

- Azt hittem, hogy már elhagytuk.

- Magam is azt hittem, mikor kiálltunk - feleltem, - de a fiúk azt mondták, hogy az utolsó két órában a tutaj szinte meg se mozdult s ezért nem bírtuk elhagyni ezt a helyet. Most azonban, úgy látom, hogy elég gyorsan megy a tutaj.

Dick nagyot nyögött és így szólt:

- Én már láttam egy másik tutajt, amelyik szintén így járt ugyanezen a helyen; úgy tetszik, hogy két esztendő óta a folyam sodra megfordult itt a hallás fölött.

Dick kétszer-háromszor is fölkelt és nyugtalanul kémlelte, nézegette a víz tükrét. Ez engem is gondolkodóba ejtett és megdöbbentett. Az ember rendesen azt teszi, amit a pajtása is tesz, ámbár talán semmi józan oka nincs reá. Csakhamar megpillantottam valami fekete tárgyat a vízben, mely lassan utánunk úszott, kissé oldalvást, a tutajtól. Láttam, hogy Dick is ugyanezt nézi. Megszólítottam tehát:

- Ugyan mi lehet az?

Dick csaknem reszkető hangon felelte:

- Aligha lehet más, mint valami üres hordó.

- Üres hordó! - mondom. - Hogy lehet ilyen bolondot mondani! Már miért lenne az üres hordó?

- Hát én tudom? - felelte Dick. - Látom, hogy nem hordó, de azt hittem, hogy’ hátha mégis az.

- Igen - feleltem - persze hogy lehetne üres hordó, de lehetne egyéb is. Sokkal messzebb van, semhogy egész bizonyosan eltalálhatná az ember.

Mivel nem volt semmi más dolgunk, mind a ketten ezt a rejtélyes valamit lestük. Nemsokára így szóltam:

- Nézd csalt, Dick, ez a holmi közeledik felénk.

Dick azonban nem felelt. A holmi egyre közelebb és közelebb jött s én már azt kezdtem hinni, hogy valami kutya, amely már nagyon kifáradt és alig tud úszni. Ekkor érkeztünk a halláshoz s amint a folyam sodrába kanyarodtunk, hirtelen elébünk került az úszó tárgy, úgyhogy a hold teljes fénye hirtelen rávilágított és - szentuccse’ - csakugyan hordó volt. Meglepetve kiáltottam föl:

- Mondd csak, Dick, miért gondoltad, hogy ez a hordó nem hordó, mikor félmérföldnyire volt tőlünk?

- Tudom is én! - felelte Dick.

- De csak mondd meg, Dick, és pedig őszintén.

- Hát megmondom. Tudtam, hogy hordó, mert már azelőtt is láttam. De nemcsak én láttam, hanem mások is és mind azt mondják, hogy kísérteties hordó.

Előhívtam a többi őrséget is s azok mind figyelmesen végighallgatták, mikor elmondtam nekik, hogy mit beszél Dick. A hordó most egy irányban úszott velünk s egy csöppet se úszott gyorsabban, mint a tutajunk. Körülbelül húsz lábnyira lehetett tőlünk. Némelyek azt akarták, hogy hozzuk a hajóra, mások azonban hallani se akartak erről. Dick azt mondta, hogy azok a tutajok, amelyek tréfát űztek ebből a hordóból, mind szerencsétlenül jártak. A kapitány azt felelte, hogy ez ostobaság; a hordó azért úszott gyorsabban eddig, mint a tutaj, mert jobban a folyam sodrában volt, de most már mi fogjuk elhagyni.

Mi tehát másról kezdtünk beszélni, ittunk egy nagyot, aztán énekeltünk és eljártuk a kopogóst; a kapitány ekkor azt mondta, hogy énekeljünk még valamit, de most már kezdett beborulni s a hordó még mindig ugyanazon a helyen úszott versenyt velünk, ahol a kanyarulatnál volt, úgyhogy senkinek se volt valami nagy kedve az énekhez, sőt félbe is hagyták a dalt és nemcsak, hogy éljenzés nem következett utána, hanem valósággal mély csönd lett s vagy egy percig senki se szólt. Akkor pedig mindenki egyszerre akart szólni s egyik pajtásunk valami tréfába is kezdett, de ez se használt, mert senki se nevetett rajta, sőt még az a cimbora se, aki a tréfát elkezdte. Valamennyien komoran ültünk le, mindnyájan a hordóra bámultunk és kellemetlen gondolatok jártak az eszünkben. Lassankint egyre jobban beborult, mindjárt rá mennydörgött is. Nemsokára heves zivatar tört ki s az egyik emberünk, aki hátra szaladt a kormányhoz, elesett és úgy kitörte a lábát, hogy föl se bírt kelni. A fiúk erre mind komolyan csóválták a fejüket. S valahányszor a villám megvilágította a sötét éjszakát, az az átkozott hordó mindig ott úszkált előttünk a kékes fényben. Folyton azt lestük és vizsgáltuk, hogy merre van. De reggel felé lassanként eltűnt s mikor a nap fölkelt, már színét se láttuk sehol; de mondhatom, hogy nem is sajnáltuk.

De másnap éjjel, körülbelül féltízkor, mikor éppen javában énekeltünk, táncoltunk és iddogáltunk, megint csak fölbukkant ez az átkozott hordó és ismét versenyt úszott velünk a tutaj jobbfelén. Mondhatom, hogy azonnal vége lett a jókedvnek és a tréfának. Mindnyájan elkomorodtunk, senki se beszélt, senki se csinált semmit, csak egyre ezt a veszedelmes hordót nézte. Nemsokára ismét beborult s midőn éjfélkor föl kellett volna váltani az őrséget, senki se ment aludni, annyira izgatott volt mindenki. A vihar egész éjszaka tombolt és bömbölt s megint kitörte a lábát egyik pajtásom. Hajnal felé ismét eltűnt a hordó és egész nap senki se látta.

Aznap mindnyájan józanok és mérsékletesek voltunk. Nem azt értem, hogy nem ittunk pálinkáit, sőt ellenkezőleg! Sokkal többet ittunk, mint rendesen, de nem közösen, hanem mindenki titokban, hogy bátrak legyünk éjszakára, ha valami nem remélt dolog előadná magát.

Este nyolc órakor nem ment aludni a pihenő őrség: senki se én kelt, senki se beszélgetett, mindnyájan egy helyre gyülekeztünk a tutaj elejére s jó két óra hosszáig ültünk ott a legnagyobb csöndben, folyton ugyanabba az egy irányba tekintgetve és közben nagyokat sóhajtva. Végre aztán csakugyan ismét előbukkant a hordó. Megint a régi helyét foglalta el. Ott maradt egész éjszaka, amidnek az lett a következése, hogy senki se ment aludni. Éjfél után: aztán ismét kitört a vihar. Koromsötét éjszaka volt, az eső csak úgy szakadt és közben jég is esett; a villámok egymást érték s a mennydörgés oly erős volt, hogy majd megsiketültünk tőle; a szél bömbölt, a szakadatlan villámlás oly fényt árasztott mintha csak nappal lett volna, mérföldekre el lehetett látni mindenfelé s az átkozott hordó egyre ott forgott táncolt szomszédunkban a tajtékzó habokon. A kapitány azt parancsolta, hogy két ember menjen a kormányhoz, mert a folyam kanyarodik és fordítani kell a tutajt, de senki se akart vállalkozni, mert mindenki azt mondta, hogy nem akarja kitöretni a lábát. Egyáltalában hallani se akartak arról, hogy a kormányhoz menjenek. No és mi történt?... Ebben a pillanatban megnyílt az ég, irtózatos égzengés rázta meg a levegőt s a cikázó villám lecsapott a tutajra, két embert ott nyomban megölt, más kettőt pedig nyomorékká tett. Nyomorékká, de hogyan?... Hát úgy, hogy eltörte a lábukat!

A hordó hajnal felé ismét elmaradozott, s nemsokára aztán megszűnt a vihar is. Aznap reggel senki se evett egy falatot sem, hanem az egész legénység apróbb csapatokra oszolva, halkan tanakodott. De Dickhez senki se szólt, sőt mindnyájan a leghatározottabban kerülték. Ha odament, ahol ketten-hárman beszélgettek, a csoport azonnal elhallgatott és elszéledt. Senki se akart dolgozni vele. A kapitány fölhúzatta az összes csónakokat a tutajra és valamennyit odalakatoltatta a saját kabiniához s azt sem engedte meg, hogy a két halottat kivigyék a partra eltemetni; sejtette ugyanis, hogy akit partra küld, nem fog többé visszatérni, s ebben igaza is volt.

Mikor az éjszaka leszállt, nyilvánvalóvá lett, hogy baj lesz, ha az a hordó ismét előbukkan. Sokan meg akarták ölni a szegény Dicket, mivel ő már máskor is látta ezt a hordót, s ez gonosz dolog volt; mások ki akarták tétetni a partra, míg ismét mások azt javasolták, hogy hagyják ott a tutajt valamennyien, ha az a hordó még egyszer megjelenik.

Ez a tanakodás és suttogás javában folyt, mikor a csoportokba verődött legénység egyszerre csak megpillantotta az átkozott hordót. Lassan, méltóságteljesen úszott a hordó és csakhamar elfoglalta a régi helvét, jobbról, oldalvást a tutajtól. Olyan halálos csönd lett, hogy meg lehetett volna hallani egy gombostű lepottyanását is. Ekkor a kapitány közibénk lépett és így szólt:

- Fiúk, ne legyetek gyerekek és ostobák; nem akarom, hogy az a bitang hordó kísértsen bennünket egész úton New Orleansig, s ezt bizonyára ti se akarjátok. Nos, hát hogy lehetne ennek elejét venni?... Meg kell égetni a hordót. Én magam megyek el érte és idehozom.

S még mielőtt bárki is csak szólhatott volna, már beleugrott a vízbe és a hordóhoz úszott. Maga előtt hajtotta a tutajig, de mire odaért, a többiek már mind átmentek a tutaj túlsó felére, ő azonban nem törődött evvel, fölmászott a tutajra, fölhúzta a hordót is, beledugta a fejét, és... egy kis gyermek volt benne! Úgy van, uraim: egy erős, meztelen gyermek, még pedig magának Dick Allbrightnek a fia; ezt ö maga is megvallotta.

- Úgy van, - mondta ráborulva a gyermekre. - ez az én szerelmes fiam, az én sokat siratott, boldogult Allbright Vilmos Károlykám...

S megoldódván nyelve a bitangnak, elkezdett hadarni, oly gyorsan és körülményesen, mintha könyvből olvasta volna. Elmondta, hogy a tulajdon életénél is jobban szerette ezt a fiút, de egy éjszaka, mikor nem tudott aludni a sírásától, ráütött, de nem azért, hogy megölje, hanem hogy elhallgattassa, - ami azonban alighanem hazugság volt, de a fiú mégis szörnyethalt... Ő erre nagyon megijedt, hirtelen titokban eltemette egy hordóba, s még mielőtt a felesége hazajött volna, megszökött, s éjszakra kerülve, elszegődött egy tutajra; s ez volt a harmadik esztendeje, hogy a hordó folyton kísérti és üldözi. Azt mondta, hogy a balszerencse mindig apró balesetekkel kezdődik, s addig tart, míg négy ember elpusztul, s azután már eltűnik a hordó. Azt is mondta, hogy ha az emberek csak még egy napig kitartották volna. - de hát nekik elég volt ez a három éjszaka is. Rögtön vízre akartak bocsátani egy csónakot, hogy kiviszik Dicket a partra és meglincselik, de ő hirtelen ölbe kapta a kis fiút, a szívéhez szorította s könnyeket hullajtva, úgy eltűnt, hogy soha többé nem láttuk se őt, se a szegény Vilmoskát.

- Ki hullajtott könnyeket? - kérdezte Bob: - Allbright, vagy a fia?

- Hát persze, hogy Allbright; hisz mondtam, hogy a fia meghalt! Három év óta halott volt már...hogyan sírhatott volna hát?

- Ne azt magyarázd, hogy hogyan sírhatott volna, hanem azt, hogy hogyan bírta ki három esztendeig sírás nélkül? - kérdezte Dávid; - erre felelj, de okosan!

- Azt nem tudom, - felelte Ed, - csak azt tudom, hogy kibírta.

- Hát a hordóval mit csináltatok? - kérdezte az Angyal.

- Visszadobtuk a vízibe és úgy elmerült, mint az ólom.

- Mondd csak, Edwárd, nem volt meglepetve a gyerek? - kérdezte valaki.

- El volt választva a haja? - kérdezte egy másik.

- Hány akós volt az a hordó? - kérdezte valami Bill nevű tutajos.

- Vannak hivatalos okmányaid is az esetről? - kérdezte Jimmy.

- Mondd csak, Eddy, nem te voltál az az egyik ember, akit megütött a mennykő? - kérdezte Dávid.

- Az egyik? - röhögött Bob: - nem... hisz ő volt mind a kettő!

Ezen aztán mindenki kacagott, az Angyal pedig azt kérdezte:

- Mondd csak Eddy, nem jó volna, ha bevennél valamit?... Nagyon sápadt vagy; bizonyosan kóvályog az eszed.

- Óh, Eddy, - szólt most Jimmy, - te bizonyára eldugtál valamit abból a kísérteties hordóból; mutasd meg hát az akonáját, s akkor mindjárt elhiszünk mindent.

- Nézzétek, fiúk, - szólt most Bili: tizenhármán vagyunk itt; daraboljuk föl ezt a történetet tizenhárom részre és mindenki nyelje le a maga részét.,. Nos, beleegyeztek?

Eddy éktelen dühbe jött és mindnyájukat elküldte valahová, - s ezt a helyet nagyon durván kicirkalmazott frázisokkal határozta meg, - s aztán elindult a tutaj farára, hogy lefekszik, mialatt a többiek úgy röhögtek, kiabáltak és mulattak rajta, hogy egy mérföldnyire is elhallatszott.

- Na, fiúk, - mondta az Angyal, - erre megeszünk egy görögdinnyét.

Mindjárt fogott egy lámpást, egyenesen odajött, ahol én rejtőzködtem, s amint keresgélt a sok lim-lom között, egyszerre csak rám tapintott. Mivel meztelen testem puha és meleg volt, hirtelen ijedtségében így kiáltott föl:

- Gyertek csak ide, cimborák! Ha nem csalódom, akkora kígyót fogtam, mint egy borjú!

Az egész banda odarohant s ekkor az Angyal az arcomba világított:

- Nini, hát ez a bitang, hogy tévedt ide?

- Bújj elő, betyár! - kiáltott rám egy másik.

- Ki vagy, csavargó? - kérdezte a harmadik.

- Mit keresel itt? Felelj azonnal, vagy beledobunk a vízbe!

- Húzzátok elő, fiúk! Ráncigáljátok ki a hajánál fogva, ha szép szerével nem akar előbújni.

Én elkezdtem könyörögni és remegve fordultam hol az egyikhez, hol a másikhoz. Ők álmélkodva csóválták a fejüket, mert nem tudták, honnan a pokolból csöppentem a tutajra, s végre az Angyal így szólt:

- Szent, hogy tolvaj! Csípjétek nyakon és dobjátok a vízbe.

- Nem úgy, - szólt közbe Bob; - hozzátok elő a festékes bögrét; előbb befestjük tetőtől-talpig égszínkékre, s csak aztán dobjuk be!

- Jó lesz! - helyeseltek valamennyien. - Hozd a festéket, Jimmy.

Mikor a festéket előhozták és Bob keverni kezdte, a többiek pedig röhögtek és tapsoltak, én keserves sírásra fakadtam, aminek meg is lett a hatása, mert Dávid közbelépett és így szólt:

- Megálljatok! Ez a kölyök jó magával is tehetetlen; szégyen hát kínozni. Aki hozzá nyúl, azt majd én festem be, hogy megemlegeti!

Néhányan morogtak ugyan, de Bob letette a festéket és - senki se merte ismét fölvenni!

- Jer a tűzhöz, - mondta most Dávid - és meséld el, mit keresel a tutajon. Mióta vagy itt?

- Még egy perce sincs, uram.

- Hogy száradhattál meg ily gyorsan?

- Nem tudom, uram, de rendesen mindig száraz vagyok.

- Ah, igazán? És mi a neved?

Mivel a magam nevét nem akartam megmondani, egy pillanatig hallgattam, s aztán habozás nélkül bátran kivágtam:

- Allbright Vilmos Károlyka, uram.

Olyan röhej támadt erre, hogy talán fél mérföldnyire is elhallatszott, aminek én nagyon megörültem, mert azt gondoltam, hogy ha nevetnek, jobb kedvük lesz és nem fognak bántani…

Mikor végre beteltek a nevetéssel, Dávid odafordult hozzám és így szólt:

- Ez hazugság, Károlyka. Nem nőhettél ekkorát öt esztendő alatt, pedig még egész kicsiny voltál, mikor a hordóból kikerültél, s ráadásul már nem is éltél akkor. Rajta hát, mondd meg az igazat, de őszintén felelj, mert különben pórul jársz. Ha igazat mondasz, nem lesz bántódásod. Tehát mi a neved?

- Aleck Hopkins, uram. Aleck James Hopkins.

- Nos, Aleck, hát honnan jöttél ide?

- Arról a kompról, amelyik amott közeledik, a parthajlás fölött. Én is azon születtem, az apám pedig révész volt, amióta csak élt; ő mondta, hogy ússzam ide a tutajra, mert mikor meglátta, hogy ez a tutaj lefelé megy, mindjárt gondolta, hogy izenhet az urak által Mr. Turmer Jónásnak Cairóba, és...

- Ne hazudj, Aleck!

- Ez olyan igaz, uram, mint a nap. Apám...

- Óh a vakapád!

Erre valamennyien fölkacagtak, s én tovább akartam beszélni, de mindnyájan rám rivalltak, hogy fogjam be a számat.

- Nézd csak, fiam, - mondta most Dávid, - talán megijedtél, s azért beszélsz így össze-vissza. Felelj hát őszintén: a révész fia vagy-e, vagy sem?

- Persze, hogy az vagyok, uram. A komp ott van a parthajlás fölött; de én nem ott születtem, hanem ez az első utunk.

- Na, ez már okosabb beszéd! Aztán miért jöttél a tutajra? Lopni?

- Nem, uram, eszem ágában se volt. Csak lovagolni akartam a tutajon. Minden gyerek szokta.

- Tudom. De hát mért bújtál el?

- Néha le szokták kergetni a gyerekeket a tutajról.

- Ez természetes; mert a gyerekek lopni szoktak. Hanem hallgass ide: ha most az egyszer eleresztünk, nem csinálsz többé ilyen ostobaságot?

- Nem, uram, soha többé!

- Akkor rendben van. Nem messze vagyunk a parttól; ugorj a vízbe és jól vigyázz magadra, hogy ilyesmit ne tégy többé. Mert akadhat olyan tutajos is, aki véresre ver, hogyha fölmászol a tutajára.

Nem vártam, hogy többet is mondjon, hanem rögtön a vízbe ugrottam és kiúsztam a partra. Mikor Jim is odaért lassanként, a nagy tutaj már rég eltűnt szem elől a part kanyarulata mögött. Kiúsztam szegény Jimhez, s nagyon örültem, hogy megint otthon lehetek.

A fiú nem szerezte ugyan meg azt az információt, amelyre szüksége volt, de ez a kalandja némileg megmutatta, hogy milyenek voltak azok a tutajosok, akik régente a folyamon jártak. Most új szakához érünk a folyam életének, ahhoz a fél-modern szakához, mely a gőzhajózással kezdődik. Ez a legérdekesebb fejezetek egyike, mert nem tudok az egész világon semmiféle foglalkozást, melynél annyi tudásra és ismeretre volna szükség, mint a Mississippin járó gőzösök kormányzásánál.

IV. fejezet
AZ ÁLLANDÓ AMBÍCIÓ

Midőn gyermek voltain, nekem is, pajtásaimnak is csak egyetlen egy állandó ambíciónk volt. Hannibálban születtem, a Mississippi nyugati partján, Missouri államban. Ez az állandó ambíció az volt, hogy kormányosok legyünk valamelyik gőzösön. Voltak ugyan más ambícióink is, de ezek mind csak átmeneti ambíciók voltak. Ha cirkusz tévedt városunkba, valamennyien rajongtunk ezért a művészetért és clownok szerettünk volna lenni; mikor az első néger dalos-társaság a mi városunkban is megfordult hangverseny-körútja alkalmából, valamennyien elhatároztuk, hogy fölcsapunk szerecsen énekeseknek; néha-néha azt reméltük, hogy ha jól viseljük magunkat és sokáig élünk, Isten talán megengedi, hogy kalózok lehessünk. Ezek az ambíciók azonban lassanként mind szertefoszlottak és elmúltak, csak egyetlen egy maradt meg állandóan: az, hogy kormányosok legyünk valamelyik gőzösön.

Egy napon két gyönyörű szép gőzös is kikötött a városban, az egyik fölülről jött, St. Louisból, a másik alulról, Keokukból. E nevezetes események előtt az egész város csupa izgatottság volt, tele várakozással és reménységgel; utánuk megszűnt minden élet a városban, mintha végkép kihalt volna. S ezt nemcsak a fiúk, hanem a meglett nagy emberek is érezték. Oly hosszú idő után még ma is egész világosan látom a város képét, aminő ezen a nevezetes napon volt: a meleg, nyári nap reggelén szinte álomba merülve, csöndesen szundikált az egész város; az utcák majdnem egészen néptelenek voltak, csak egy-két legény ült az egyetlen csapszék előtt és székének hátát nekidöntve a falnak, kalapját a szemére húzva, fejét leeresztve a mellére, édesdeden aludt, s az üres pálinkás-butykosok jelezték, hogy mi törte le őket; néhány disznó röfögve ténfergett az utcákon és vígan falta az elszórt dinnyehéjakat; a hajóállomásnál néhány gyerek horgászott vagy apró hajókat úsztatott, de máskülönben az egész város csöndesen aludt. A nagy Mississippi, a hatalmas, fönséges Mississippi pedig mérföldnyi szélességében megolvadt ércként ragyogott a nap tündöklő sugaraiban, s a túlsó parton a rengeteg őserdő sötétzöld függönye éles ellentétül foglalta keretbe a gyönyörű képet. Egyszerre csak vékony füstoszlop támadt a város fölött, messze, a csillogó vizek távolában, s ugyanebben a pillanatban egy szerecsen kocsis, aki híres volt éles szeméről és dörgő hangjáról, elordította magát:

- Jön a gő-ő-ő-özös!

A jelenet azonnal megváltozott. A város iszákosa azonnal föltápászkodott, a mámoros legények mind fölugráltak, minden házból özönlöttek a lakók, s egy szempillantásban élénk nyüzsgés támadt az imént kihaltnak látszó városban. Kocsik, targoncák, szekerek, férfiak, asszonyok, gyermekek, mind lélekszakadva rohantak a hajóállomáshoz. Az összegyűlt nép mind a közeledő hajóra mereszti szemeit, mintha éleiében most látná először ezt a csodát. S a gőzös szép is, érdemes megnézni. Az alakja hosszas, az orra keskeny, a dereka széles és magas; két hatalmas kéménye van, mindegyiken aranyos fölírás hirdeti a részvénytársaság nevét; a kormányos háza nagyon csinos, csupa üveg és fényezett fa, csillogó rézverettel; a gőzös dobjai kétfelől hófehérre vannak festve, s a kerekek küllőinek megfelelően, aranyos sugarak vannak reáfestve; az Egyesült-Államok lobogóját vígan lengeti a szél a hajó túlsó árbocán, a kazánok ajtajai nyitva vannak s az izzó széntűz vörös fénnyel sugárzik föl a sötét hajófenékből, a födélzeten sürög-forog a sok utas, a kapitány fönt áll a hajóhídon, nyugodtan, méltósággal, mint a hadvezér a megnyert csata után; fekete füstfelhők gomolyognak a kéményekből, a matrózok mind a hajó elején vannak, készen, hogy kilökjék a hidat az állomás pontonjára, ha majd a gőzös kiköt; az egyik matróz kék zubbonyban, fehér nadrágban, szalagos sipka a fején, külön áll a hajó orrában, kezében a bója a kötélcsomóval, melyet majd kihajít, hogy a pontonon megragadhassák a vastag hajókötelet... A fölösleges gőz süvöltve tör ki a fütyülő szelepjén, a kapitány lecsönget, a kerekek megállnak, majd ellenkező irányban kezdenek forogni és habzó tajtékot vernek a vízben: a gőzös megállt. A matróz most kihajítja a bóját, a pontonon elkapják, gyorsan fölhúzzák a vastag hajókötelet, kétszer-háromszor rátekerik a dúcokra - kikötöttek. Most megkezdődik a sürgés-forgás: kiszálló és beszálló utasok, kirakni való és tovább szállítandó csomagok, hordók, zsákok és ládák cserélődnek ki néhány perc alatt a keskeny repülőhídon s mindez oly zajjal, lármával, káromkodással történik, mintha legalább is tíz korcsma garázda legénye kapna hajba!... Tíz perccel később a gőzös ismét útban van, hátsó árbocán már nem leng a zászló és kéményéből se gomolyog már a sűrű, fekete füst. Újabb tíz perc múlva ismét halott a város is és az iszákos megint mély álomba merül.

Az apám békebíró volt s azt hittem akkor, hogy élet-halálnak korlátlan ura s hogy tetszése szerint fölakasztathat akárkit, aki megsérti. Ez a hivatal tehát mindenesetre kellemes és kívánatos volt s én vágytam is rá, de sokkal inkább vágytam arra, hogy kormányos lehessek egy gőzösön. Először csak hajósinas akartam lenni, hogy fehér kötényben állhassak oda a korláthoz, kirázván az abroszt, hogy valamennyi pajtásom láthasson és irigyeljen; később már azt gondoltam, hogy jobb lenne, ha az a matróz lehetnék, aki a hajó orrában áll, kezében a bójával és a madzaggal, mivelhogy ez nagyon festői kép volt és mindenki őt nézte, mikor a hajó kikötött. De ezek mind afféle szép ábrándok, nappali álmok voltak, amelyek sohasem teljesülhettek.

Történt aztán, hogy egyik fiú eltűnt a városból. Sokáig semmit se hallottunk róla, de aztán egyszer csak előbukkant, mint fűtőlegény, vagyis gépészinas. Ettől kezdve megutáltam az iskolát és a tanulást és kételkedni kezdtem az erény, a szorgalom és a becsületesség földi jutalmában. Ez a fiú tudvalévőén hazug, iskolakerülő, hitvány, bitang csavargó volt: éppen az ellenkezője annak, ami én voltam; s íme, mégis őt emelte a Gondviselés erre a díszes méltóságra, míg egy ismeretlen és megvetett maradtam. A fickóban egyáltalában nem volt semmi nemes vonás se és határozottan visszaélt a dicsőségével. Valahányszor a gőzös, melyen szolgált, kikötött városunkban, mindig akadt valami rozsdás gépdarabja, melyet fényesítenie kellett, úgyhogy fölült a hajó orrába és szorgalmasan dolgozott, hogy mindnyájan láthassuk, irigyeljük és meggyűlöljük. S valahányszor szabadságot kapott, mindig hazajött és legpiszkosabb, olajos, kormos, rongyos ruhájában feszített a városban, hogy mindenki azonnal láthassa és tudhassa, hogy gőzösön szolgál; s a beszédjében mindenféle műkifejezéseket használt, mintha nem is tudná, hogy a laikus közönség nem értheti meg. Olyan könnyedén beszélt a lónak „tatbal“ oldaláról, hogy akárhányszor szerettem volna megfojtani. Folytonosan hencegve beszélt St. Louisról, mint hogy ha csak ott született s örökké ott lakott volna; mesélte, hogy mi történt vele, mikor a városban kitört az a nevezetes tűz s neki is el kellett mennie a tüzet oltani, mivel értett a gépekhez, illetőleg a tűzifecskendőhöz s megvetően tette hozzá, hogy azon a napon ötször akkora része égett le St. Louisnak, mint amekkora a mi egész városunk volt. Két-három fiút nagyra becsültünk ezelőtt, mert egyszer voltak St. Louisban és sok mindenfélét tudtak hazudozni a város csodáiról, de az ö dicsőségük napja is leáldozott. Elhallgattak szegények és azonnal kereket oldottak, mihelyt ez a fickó megjelent a szemhatáron. A nyomorultnak volt pénze is, meg hajkenőcse is, továbbá egy nagy ezüst órája és akkora rézlánca, mint egy kerék-kötél. Aztán nadrágtartója se volt, hanem széles bőrövet viselt. Ha volt valaha fiú, akit szívből megbámultak és gyűlöltek, hát ez volt az, Egyetlen leány se tudott ellenállni a bájainak: a falu valamennyi ifjúját kivetette a nyeregből. Midőn végre fölrobbant és elsüllyedt a gőzös, amelyen szolgált, olyan boldogok lettünk, aminők már rég voltunk. De midőn a rákövetkező héten megint hazajött és vasárnap megjelent a templomban, a feje bekötve, az arca csupa sebforradás, a dicsőségtől ragyogva, mert mindenki csak őt nézte és bámulta: mindnyájunknak úgy tetszett, hogy a Gondviselés részrehajlása ez iránt az érdemeden hüllő iránt oly fölháborító volt, hogy méltán lehetett kritika tárgyává tenni.

Ennek a fickónak a szerencséje csak egy eredménnyel járhatott s ennek csakhamar meglett a következménye is. Egyik fiú a másik után iparkodott elszegődni valamelyik gőzösre. A tiszteletes fia gépészmérnök lett, a doktor és a postamester fia beállt egy iszapkotróra), a nagy pálinkamérő fia csapszéket nyitott egy gőzösön; a város egyetlen nagykereskedőjének négy fia s a törvénybíró két fia kormányos lett. A kormányos állása volt a legfényesebb és legóhajtottabb valamennyi között. Mert a kormányosnak, még abban a szűkös világban is, fejedelmi fizetése volt: havonta 150-250 dollár s az ellátásért se kellett fizetnie. Kéthavi béréből kifizethette volna egy tiszteletes egész esztendei jövedelmét. De sokan voltunk, akik nem követhettük pajtásaink példáját, mert szüléink nem egyeztek bele abba, hogy elszegődjünk valamelyik gőzösre.

Ennek az lett a következménye, hogy egyszerre csak megszöktem. Kijelentettem, hogy mindaddig nem megyek haza, míg csak kormányos nem leszek és teljes dicsőséggel nem vonulhatok be a városba. De valahogy nem akart menni a dolog. Végigjártam néhány gőzöst, melyek egymás mellé voltak kikötve a St. Louisi hajóállomáson, alázatosan könyörögtem a kormányosoknak, hogy vegyenek föl a hajóra inasnak, de mindenütt csak vállat vontak és durván elkergettek. Egyelőre le kellett nyelnem ezeket a gorombaságokat, de vigasztaltam magamat a jövővel, amikor majd híres és becsült kormányos leszek, tele pénzzel és bosszút állhatok ezeken a durva kormányosokon, akik közül egy-kettőnek az életét bizonyára ki fogom oltani.

V. fejezet
KORMÁNYOSINAS AKAROK LENNI

Hónapokkal később a remény már haldoklott bennem s egyszerre csak ott álltam, hogy nincsen semmi ambícióm. De szégyellem hazamenni. Cincinnatiban voltam és hozzáfogtam, hogy valami új pályát nyissak, illetőleg eszeljek ki magamnak. Olvastam valami kutató útról, melyet a kormány által szervezett expedíció tett az Amazon-folyamon. Hallottam, hogy az expedíció, a sok nehézség miatt, nem, bírta kikutatná a nagy folyamnak forrásvidékét, mely körülbelül négyezer mérföldnyire fekszik a folyam torkolatától. New Orleans csak tizenötszáz mérföldnyire volt Cincinnatitól s nekem még harminc dollárom maradt; elhatároztam tehát, hogy New Orleansba utazom, ahol bizonyára találok alkalmas hajót s evvel bevégzem az Amazon-folyam átkutatását. Mivel a részleteknek s az aprólékosságnak sohasem voltam barátja, egyelőre beértem ennyivel, mert az volt a fontos, hogy tisztába jöjjek a főcéllal, ez pedig az Amazon-folyam forrásvidékének az átkutatása volt. Becsomagoltam tehát csekély holmimat s jegyet váltottam egy ócska, rozzant gőzösre, melynek „Paul Jones” volt a neve. Tizenhat dollárt fizettem New-Orleansig s ezért az összegért majdnem egészen egyedül urizálhattam az első osztályú nagy szalonban, mert rajtam' kívül nem igen akadt bolond, aki erre a rokkant gőzösre váltott volna jegyet.

Midőn végre elindultunk és pöfögve siklottunk lefelé a széles Ohión, megcsodáltam önmagamat új helyzetemben, Utas voltam! Ennél szebb hangzású szót soha életemben nem hallottam. A szívem repesett örömében, mert fantáziám elhitette velem, hogy rejtélyes vidékek, ismeretlen éghajlatok és tartományok felé visz a köhögő, öreg hajó. Annyira beleéltem magamat dicsőségembe, hogy szinte minden rosszindulat kihalt telkemből és szánalommal néztem ugyanazokat, akik nem voltak utasok, mint én, de ebbe a szánalomba a megvetésnek egy csöppje sem vegyült. Mindamellett, ha meg-megálltunk és kikötöttünk valahol, nem állhattam meg, hogy hanyagul rá ne könyököljek a gőzös korlátjára, hadd irigyeljenek az állomásra ki- csődült fiúk. Ha úgy látszott, hogy nem vesznek észre, köhögtem vagy tüsszentettem, hogy magamra vonjam a figyelmüket vagy pedig olyan helyre álltam, ahol okvetlenül látniuk kellett. S mihelyt láttam, hogy észrevették, azonnal ásítozni, nyújtózkodni kezdtem, hogy lássák, mennyire unom már az utazást, kalapomat az egész idő alatt mindig a kezemben hordoztam, s örökké azokon a helyeken lődörögtem, ahol egyformán ért a szél és a nap, mert azt akartam, hogy lesüljön az arcom s meglássák rajtam, hogy régi, viharedzett utazó vagyok. Még mielőtt a második nap egészen eltelt volna, máris örömmel tapasztaltam, hogy a bőröm kezd lehámlani s az arcom és a nyakam erősen barnul. Szerettem volna, hogy összes pajtásaim és a lányok is meglássanak ebben az állapotban.