Rina Kent

GOD OF PAIN

A fájdalom istene

A fájdalom istene szerzői jog © 2022, Rina Kent

Minden jog fenntartva.

Jelen kiadvány, vagy annak részlete a kiadó írásos engedélye nélkül nem sokszorosítható, nem tárolható és nem továbbadható semmilyen formában, ideértve az elektronikus vagy mechanikai megjelenéseket, a másolást, a felvételeket és a szkennelést is. A könyv lemásolása, weboldalra történő kihelyezése vagy bármilyen más módon történő forgalmazása engedélyhez kötött, annak hiányában törvénytelennek minősül, kivéve a könyvkritikán belüli rövid idézetek megjelenítését.

A mű teljes mértékben a képzelet szüleménye. A könyvben szereplő nevek, karakterek és események az írói kreativitás termékei. Bármilyen egyezés vagy hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

A mű eredeti címe: God Of Malice ( Legacy of Gods #1)

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2022 by Rina Kent

Hungarian Translation © Farkas Melinda 2025

©Művelt Nép Könyvkiadó ,2025

ISBN 9789635804313

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Egy olyan szerelemért,

amit a gyönyör táplál és felkorbácsol a fájdalom.

Az író megjegyzése

KEDVES OLVASÓ BARÁTOM!

Ha még nem volt szerencséd egyik könyvemhez sem, talán nem tudod, de én olyan sötét történeteket írok, amelyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők nem a félénk természetűek számára születtek.

Ebben a könyvben szóba kerül a gyermekbántalmazás, és öngyilkossági gondolatok is megjelennek. Bízom benne, hogy tisztában vagy a határaiddal, és tudni fogod, mikor kell abbahagynod, ha már soknak érzed.

A fájdalom istene egy ÖNÁLLÓ REGÉNY.

Ha még több Rina Kentre vágysz, látogass el

a www.rinakent.com weboldalra.

ISTENEK ÖRÖKSÉGE – CSALÁDFA

ROYAL ELIT EGYETEM

UNOKATESTVÉREK

A KING’S EGYETEM

TESTVÉREK

A könyvről

Borzalmas hibát követtem el.

Maffiahercegnőként tudtam, hogy a sorsom megpecsételődött.

De én mégis valaki másra vágytam.

Creighton King egy lélegzetelállító külsőbe burkolt életveszély.

Csendes, merengő és érzelmileg elérhetetlen.

Úgyhogy azt hittem, vége.

Amíg fel nem ébresztette a bennem szunnyadó bestiát.

Annika Volkov vagyok, Creighton legádázabb ellensége.

Nem fog leállni, amíg össze nem tör.

Vagy amíg meg nem semmisítem.

Lejátszási lista

Bad Omens – The Death of Peace of Mind

Radiohead – Karma Police

VOILÀ – Therapy

VOILÀ – Drinking with Cupid

Ed Sheeran & Bring Me The Horizon – Bad Habits

Colours in the Street – A Way to Restart

Holding Absence – In Circles

Alice Merton – Same Team

The Rigs – All the King’s Men

Letdown. – Empty

Arcane Roots – Half the World

James Gillespie – Beyond Today

Megtalálhatod a Spotifyon is:

A FÁJDALOM ISTENE

1

Annika

Valaki van odakint.

Vagy valakik.

A szobába hallatszó zihálás egyre szaggatottabb, sérült, csapdába esett állatot juttat az eszembe.

Egy vadállatot.

Felpattan a szemem, kikászálódom az ágyból, hátrasimított hajam a derekamat verdesi. Belebújok a bíborszínű alvópólómba, ami épp csak eltakarja a fenekemet.

Árnyak lebegnek a sarokban, kiéhezett fenevadak módjára tekeregnek, morognak. Az erkélyen mindig égve hagyom a lámpát, most is ez az egyetlen fényforrás.

Valami azt súgja, ha fényárba borítom azt, ami odakint ólálkodik, annak nagyon rossz vége lesz.

Nesztelenül lépkedek, ez számomra természetes, de a nyugalmamat képtelen vagyok megőrizni.

Képtelenség elfojtani a végtagjaimba hasító remegést vagy a hátamon lecsorgó izzadságot, ami a túlfűtött testemre tapasztja az alvópólómat.

Itt valami nagyon nem stimmel.

A bátyám villájánál nincs biztonságosabb hely a kampuszon, sőt, a világon, leszámítva a New York-i otthonunkat.

Ezért is ragaszkodik ahhoz, hogy bizonyos éjszakákat itt töltsek. Nem folyok bele az ügyeibe, de azt tudom, mivel is járnak az ilyen éjszakák: verekedéssel, káosszal és néhány szerencsétlen lemészárlásával.

Ilyenkor mindig a védőszárnyai alá vesz, mert csak itt, ebben a házban, egy tucat biztonsági őr tekintetének kereszttüzében lehetek biztonságban.

Emlékeztek Aranyhaj szobájára az elefántcsonttoronyban? Az enyém is pont olyan a Hitetlenek – a bátyám anarchista klubjának – főhadiszállásán.

Ha megpróbálnék a szemközti fán lemászni, a lent strázsáló őrök valamelyikének ölébe pottyannék, és morogva azonnal értesítenék a bátyámat és az apámat is.

Klassz…

Nézzük a jó oldalát: attól a pillanattól fogva, hogy beleszülettem a Volkov családba, védelem alatt állok.

Hát igen. Én is egy Volkov vagyok.

Szinte már nevetnem kell, ahogy újra kiráz a hideg a nem múló félelemtől, hiszen, ha valahol, akkor itt biztos, hogy nem fenyegethet semmiféle veszély.

Akármi is ólálkodik odakint, ha nem egy sérült madár, vagy nincs rá valami egyszerű magyarázata, jobban teszi, ha a legrosszabbra készül.

Az erkélyajtó függönye belibben, a fehér anyagot átitatja az éjszaka és a gyenge fény színe.

Pár lépésre tőle megtorpanok. Vajon kinyitottam tegnap este az erkélyajtót?

Nem. Nem nyitottam ki.

Az lenne az észszerű, ha sarkon fordulnék, a szobám ajtajához futnék, kiüvöltenék a bátyámnak vagy valamelyik emberének, és aztán elbújnék az aranykalitkámban.

Igen ám, de sajnos borzasztóan kíváncsi típus vagyok, olyannyira, hogy még aludni sem vagyok képes, ha nem járok a végére annak, ami felkeltette az érdeklődésemet.

A tágas szoba, a pihe-puha párnák, a bíbor ágynemű, a csillogó tapéta és minden egyéb szépség lassan a háttér homályába szorul.

Az erkélyről beszűrődő lágy fény az egyetlen iránytű, amit követve bizonytalan léptekkel haladok előre.

A sors keze kiszámíthatatlan.

Már kiskorom óta tudom, hogy nem leszek mindig az az oltalmazott, a családja elismeréséért küzdő hercegkisasszony. Hogy egyszer eljön valami, amikor a legkevésbé számítok rá. Csak azt nem tudtam, mi lesz az és mivel jár majd.

Az meg sem fordult a fejemben, hogy pont a bátyám túlbiztosított, őrökkel elárasztott villájában kezdődik majd el.

Hátrahőkölve a mellkasomhoz kapom a kezem.

Ha az erkélyajtón keresztül nem pillantottam volna meg azt a nesztelen, sikló mozdulatot, azt hittem volna, hogy ez az alak – a testalkatából ítélve egy férfi – az éjszaka sötétjéből vált ki.

Tetőtől talpig feketébe öltözött. A nadrágja, a hosszú ujjú felsője, a cipője, a kesztyűje és a félig mosolygós, félig sírós maszkja is fekete.

Merev tekintettel próbálom feldolgozni a maszk részleteit, közben kiráz a hideg. A sírós fele fekete, a mosolygós viszont fehér. Ez a kettősség hátborzongatóan kísérteties.

Ahogy ő maga is.

A sivár, színhiányos ruházat nem tudja elrejteni a kidolgozott izmait, és csak még jobban felerősíti a hangtalan jelenlétéből sugárzó erőt. Biztosan sokat edz: a mellkasa izmos, a hasfala kockás, az egész teste formás.

Pont annyira izmos, hogy egy helyben állva is tekintélyt parancsol.

Ráadásul magas. Olyan magas, hogy fel kell emelnem
a fejem, ahogy végigmérem.

Igaz, hogy én az apróbb termetű lányok közé tartozom, de csak ritkán kell ennyire megerőltetnem a nyakamat,
ha látni akarok valakit.

Egy pillanatra úgy nézzük egymást, mint két, egymás torkának ugrani készülő állat.

Az ijesztő maszk szeme helyén két lyuk tátong: se nem fekete, se nem barna, inkább az óceán mélyének áthatolhatatlan homályára emlékeztet.

A fekete auráját megtörő gödrök mintha megbabonáznának. Sajnos az is jellemző rám, hogy mindenkiben a jót keresem, mert nem akarom, hogy megkeményítsen, hogy érzéketlenné tegyen ez a világ.

Ezt akkor fogadtam meg, amikor rájöttem, hová is születtem.

A lábam még mindig egy ritmusra remeg fénysebességgel száguldozó szívdobogásommal.

– Jobb lenne, ha elmennél, mielőtt az őrök… – erőltetem magamra a legvidámabb, leghétköznapibb hangomat, de elakad a szavam, amikor megindul felém.

Egyik tiszteletet parancsoló lépés a másik után.

Ugye már mondtam, hogy a puszta jelenlétének milyen lehengerlő hatása van? Hát, ezt most első kézből meg is tapasztalhatom.

De tévedtem.

Mert nem csupán lehengerlő. Színtisztán fenyegető is.

Mint egy megvadult, kitörni készülő, morajló óceán.

Csak akkor tűnik fel, hogy ösztönösen hátrálni kezdtem, amikor újra lép egyet felém. Most viszont állom a sarat, nem mozdulok, egyenesen a maszk élettelen szemgödrébe nézek.

– Ahogy mondtam, jobb lenne, ha elmennél…

A mellkasa szinte hozzám simul, ahogy hirtelen ott terem előttem. Melegség, valami fűszeres és némi pernyeillat terjeng körülötte. Lehet, hogy tűz közelében járt?

Megint lép egyet, én is hátrálok. Ha nem tenném, elsöpörne, mint valami tornádó.

– Tudod egyáltalán, kinek a háza ez? – szegezem neki a kérdést, de a hangom már nem vidám, pont úgy remeg, ahogy a lábaim. – Meg akarsz halni?

Ami ezután történik, teljesen váratlanul ér.

Villámgyors mozdulattal a számra tapasztja kesztyűbe burkolt kezét, és hátratol.

A gerincem a falnak ütközik, elfojtott hangon felsikoltok, de a betapasztott szám miatt mintha csak egy kísérteties altatódalt préseltem volna ki magamból.

A maszkja pár centire lebeg az arcomtól, a legsötétebb rémálmaim egyik jelenetében érzem magam.

Mindezt megfejeli a fölém tornyosuló teste és az intenzív bőrillat.

Mást nem is érzek.

Mást nem is látok. Ilyen közelről már ki tudom venni, hogy a szeme valóban kék, de a pereme fekete.

Mintha egy mesebeli lény lenne.

Valahonnan ismerős ez a szempár. De honnan?

Rosszat jelent, ha tudni akarom, mi van a maszk alatt? Mi lenne, ha letépném, csak hogy kiderüljön, a sírós vagy a mosolygós fele a jellemző rá? Esetleg mindkettő?

Minél tovább nézem, annál jobban akadozik a légzésem, a belőle áradó melegség már a csontomig hatol.

Nem. Az lehetetlen.

Egyszerűen nem lehet az, akire gondolok.

Hogy megbizonyosodjak róla, próbaképp a maszkjához emelem a kezem. Arra számítok, hogy eltolja, mielőtt megérinthetném.

De nem mozdul. Nem értem. Végigsiklik az ujjam a maszkra fagyott mosoly vonalán. Már nem tűnik annyira dermesztőnek – ez csak egy álarc, ami elrejt valakit.

Egy szörnyű határvonal.

Egy érzelmi talány.

Te lennél az? Némán, csupán a tekintetemmel kérdezem, mire ő enyhén összehúzza a szemét.

Megpróbálom leemelni róla a maszkot, de az utolsó pillanatban ellöki a kezem. A karom az oldalamhoz omlik, szinte biztos vagyok benne, hogy nem csal a megérzésem.

Ha mást nem is, ezt a szempárt bárhol felismerném. Még egy alternatív univerzumban is.

Dörömbölés hallatszik odakintről.

Mindketten mozdulatlanná dermedünk.

És megint, de most már eljut az agyamig, hogy a szobám ajtaját veri valaki.

– Kisasszony, fent van?

Egy biztonsági őr.

Az orosz akcentustól recsegő hang újra megszólal:

– Történt egy biztonsági incidens. Minden rendben?

A maszkos idegen szemébe nézek.

Nem. Nem idegen.

Sokkal több, mint egy idegen.

Még mindig remegek, de most már teljesen más okból.

– Mmm… – hagyja el a torkomat egy erőtlen, tompa hang.

Egyre szorosabban tapasztja a kezét a számra, elsöprő hurrikánként lopja a távolságot köztünk. A mellem minden egyes lélegzetvételnél a kemény, izmos mellkasát súrolja.

– Kisasszony? Bemegyek!

Megragadom a behatoló karját, és még mindig némán, a puszta tekintetemmel kérlelem. Szeme ismét összeszűkül, végül lassan leemeli a kezét a számról, de még mindig ott lebegteti a közelében, hogy ha segítségért kiáltanék, a lehető leggyorsabban megakadályozhassa.

Pedig nincs szükségem segítségre, mert nem tartok tőle.

Legalábbis a múltban sosem jelentett rám veszélyt. Hogy most mire készül, azt nem tudhatom.

– Minden rendben! – jelentem ki elég hangosan ahhoz, hogy a biztonsági őr is hallja.

Engem is meglep, hogy a helyzethez képest mennyire nyugodt a hangom.

Résnyire nyílik az ajtó.

– Bejövök, hogy megbizonyosodjak róla, kisasszony.

– Ne! Nincs… rajtam ruha!

A biztonsági őr megköszörüli a torkát, szinte látom magam előtt, ahogy elpirul. Jól tudja, ha meglát meztelenül,
a feje elrettentésül egy karón végzi.

Hacsak nem vagyok életveszélyben.

Ami nem áll fenn.

Legalábbis nem hinném.

– Tényleg minden oké. Most visszafekszem. Ne ébresszen fel!

Nem jön válasz egy, két, három másodpercig…

– Jól van, kisasszony. Ha bármi történne, a főnök fogja meglátogatni.

Az ajtó bezárul, én pedig hosszan, megkönnyebbülve fújom ki a bent tartott levegőt.

Amitől a mellkasom újra a nem-idegent súrolja. Felnézek rá.

– A főnök, akit említett, a bátyám. Őt a „meztelenségem” nem fogja visszatartani. Simán bejön, és átkutatja a szobámat. Elég brutális, szóval, ha nem akarod, hogy az legyen a sírkövedre írva, hogy „halálra verték”, jobb lesz, ha elmész. Ja, és még sokáig fogsz rajtam lógni? Talán úgy tűnhetek, mint akit nem zavar, de az az igazság, hogy elég nehéz levegőhöz jutni a közeledben.

Kifejezéstelen tekintettel néz rám, láthatóan egyáltalán nem hatotta meg a szófosásom. Ez is egy olyan rossz szokás, amit próbálok elhagyni, de sajnos nehezebb, mint gondoltam.

– Mégis mire vársz? – kérdezem halkan. – Komolyan beszélek. Menj, mielőtt Jeremy rád talál! Ha észrevétlenül be tudtál surranni az erkélyajtón keresztül, talán a távozással sem lesz gond. És ha megoldható, mihamarabb szállj le rólam, jó?

Kesztyűbe burkolt kezét az arcomhoz emeli, arra számítok, hogy újra befogja a számat, de most az államat veszi célba.

Nem fenyegetőn, de a mozdulat végtelenül tekintélyt parancsoló.

Nem, nem is tekintély ez.

Hanem kontroll.

Addig csepegteti, amíg már szinte megfulladok.

Hüvelykujja az ajkamat simítja, és tessék, máris széttárul előtte.

Szívem zakatol, azt hiszem, talán álmodom.

Talán annyi őrült forgatókönyvet játszottam már le abban az elfuserált fejemben, hogy az egyik tényleg valóra vált.

Különben miért érintett volna meg pont most? Ilyet még sosem tett.

És nem is akárhol! A számon.

Meg fog csókolni?

Mielőtt végigpörgethetném ezt a gondolatot, felcsendül a mély, buja és végtelenül ismerős hang.

– Túl sokat beszélsz. Egyszer még bajba sodor az a lepcses szád.

Aztán elenged, hátrál néhány lépést, és amilyen könnyedén jött, olyan könnyedén el is tűnik az erkélyajtón át.

A lábaim végül feladják, a fal mentén egyenesen a padlóra csúszom.

Semmi kétség.

Ujjaim ott tapogatóznak, ahol pár másodperce még az ő keze volt. Igaz, kesztyűt viselt, a bőrünk nem érintkezhetett, de azért ez is számít, nem?

Remegnek az ajkaim, káosz lesz úrrá a szívemen.

Biztos, hogy ő az.

Az egyetlen, akire nem vágyhatnék.

2

Annika

– Biztos, hogy senki sem jött be ide?

Biztos, hogy ez egy alternatív valóság, és hamarosan felébredek? Meglep, hogy senki sem látja, ahogy minden porcikám remeg?

Hát persze.

Egyértelmű, hogy valami nem stimmel velem, mert a legszélesebb mosolyommal fordulok a bátyám felé.

Jeremy, aki berontott a szobámba, és most fölém magasodik, apánk kiköpött mása: izmos, de kissé testes is.

Hat évvel idősebb nálam, szóval én csak egy tizenhét éves kisbaba vagyok a szemében. Másfél hónap múlva tizennyolc leszek, mentálisan tehát már nagykorúnak számítok.

Ráadásul a kiváló tanulmányi eredményeimnek köszönhetően kihagyhattam egy osztályt, és már ilyen fiatalon beiratkozhattam az egyetemre. Aminek persze a bátyám egyáltalán nem örül.

Mindig is olyan volt, mint egy ugrásra kész tigris, aki őrt áll az ajtóm előtt. Csak akkor lélegezhettem fel, amikor a tanulmányai miatt pár éve elhagyta az Államokat.

Jó, a fellélegzés enyhe túlzás, mert ettől még ott volt az apám sokkal fojtogatóbb figyelme és óvó tekintete.

Ezért is dolgoztam olyan keményen, hogy egyetemre mehessek. Persze csak az az intézmény jöhetett szóba, ahová Jeremy jár. Vagy az vagy valamelyik New York-i egyetem.

A két rossz közül a bátyám mellett döntöttem.

A szemeszter elején érkeztem a Brighton-szigetre, az Egyesült Királyság déli partjának közelébe. Amióta újra a bátyám közelébe kerültem, visszatért a folyamatos megfigyelés és ellenőrzés fojtogató érzése.

Magamra húzom a kardigánomat, mert az biztos, hogy nem fogok a szinte már bűnösen keveset takaró alvópólómban flangálni a testvérem előtt.

Ami korábban sosem okozott gondot.

Elhessegetem a fejemben motoszkáló, erőtlen hangot, amit egy legyintéssel is megerősítek.

– Mélyen aludtam, amíg az az őr fel nem ébresztett. Itt már pihenni sem hagyják az ember lányát?

Ez betalált.

Komolyan.

Ha másról lett volna szó, békén hagytak volna, de hát ő Jer. A Hitetlenek vezetője, azaz maga az ördög, ráadásul a papa maffiabirodalmának örököse.

Az otthoniak csak arra várnak, hogy lediplomázzon végre, és elfoglalja a New York-i Testvériség szívében rá váró pozíciót.

Számára ez az egész egyetemi kaland csak egy lépcsőfok, egy mód arra, hogy a lehető legnagyobb hatalomra tegyen szert, mielőtt visszatérne oda, ahová tartozik.

Sólyomszerű tekintete ide-oda cikázik a szobámban, itt-ott elidőzik, mintha nyomokat, árulkodó jeleket keresne.

Mintha érezné a bőrkesztyűje illatát vagy a testéből áradó melegséget.

Megremeg az ajkam, ahogy eszembe jut, hogyan is ért a számhoz a behatoló. A fülem is cseng, de jó értelemben, hiszen még mindig hallom a fejemben a hangját.

A szavait.

A saját bejáratú Csajkovszkijomat – aki egyébként számomra maga az isten, benne gyökerezik a spiritualitásom.

Szedd össze magad, Annika!

– Nem hallottál semmi mozgást? – faggat tovább Jer, mint valami vadászkopó, aki kiszagolta a zsákmányt.

– Az őr hangján kívül? Nem igazán. Mi történt? Valami incidensről beszélt.

– Valaki megpróbálta felgyújtani a melléképületet.

– F-felgyújtani?

Szent szar! Tudtam, hogy a pernyeillatnak valamiféle tűzhöz lehet köze! Lehetséges, hogy ő volt az elkövető?

– Megsérült valaki? – kérdezem gyorsan, hátha így csillapíthatom Jer gyanakvását.

Az aggodalmam persze nem alaptalan, hiszen azon túl, hogy a villa a Hitetlenek központja, az alapítótagok, tehát a bátyám és a barátai, otthonként használják. Nem beszélve
a szintén itt lakó biztonsági őrökről és a személyzet tagjairól.

A gondolataim persze a behatoló körül forognak, de ettől még nem felejtettem el a többieket. Még akkor sem, ha kegyetlenség tekintetében vetekszenek még a bátyámmal is.

– Senki, és a tüzet is sikerült elég hamar eloltanunk.

– Hála az égnek, hogy nem voltak áldozatok! – Több szempontból is. – Tudod már, ki tette?

– Még nem, de megtalálom őket. – Azzal eggyel közelebb lép hozzám. – Biztos, hogy minden rendben? Nincs szükséged semmire?

– Tudod, csak egy pihentető alvásra.

Jeremy felborzolja a hajamat, szája széle mosolyra húzódik. Ritka látvány! Válaszul én is elvigyorodom, mert jól tudom, a bátyám kemény srác, és meg kell becsülni az ilyen bensőséges pillanatait.

Szerencsés vagyok, amiért azon kevesek közé tartozom, akik igazán fontosak a számára.

– Ne haragudj, amiért felébresztettünk, Anoushka.

Papa és ő így szólítanak. Anoushka. Ez a nevem, Annika orosz becézése.

– Nem haragszom, de hagyd békén a hajamat. Már nem vagyok gyerek.

– Számomra még mindig egy cuki kislány vagy.

– Jer!

– Igen?

– Tényleg elég idős vagyok már ahhoz, hogy vigyázzak magamra.

– Ezt meg se hallottam.

Pufogva fejezem ki rosszallásomat.

– Oké, de holnap azért visszamehetnék a lakásba?

Jeremy a Brighton-sziget két titán oktatási intézményének egyikén, a King’s Egyetemen tanul, amit a maffia pénzel.
A másik egyetemet, a Royal Elitet viszont ősi brit vagyonosok hozták létre, és a mai napig is britek finanszírozzák.

A két intézmény és a diákjaik sem szívelik egymást.
A kölcsönös gyűlölet sporteseményeken és titkos klubok rivalizálásában ölt testet.

Az évszázad legenyhébb kifejezése lenne, ha azt mondanám, hogy egyfolytában marják egymást.

A bátyám tehát nem nagyon örül annak, hogy én a Royal Elit Egyetem – röviden REE – Művészeti Akadémiájára járok, ahogy annak sem, hogy az ottani kollégium területén lakom.

Ezért is ragaszkodik ahhoz időnként, hogy nála és a három barátjánál, a Hitetlenek villájában töltsek pár napot.

Mindig a védelmemre fogja, de szerintem inkább csak szemmel akar tartani.

– Még nem – erősít rá a ki nem mondott gondolataimra. – Maradj még pár napot.

– De, Jer…

– A biztonságod érdekében.

Legszívesebben felhördülnék, de az ajtó túloldaláról felcsendülő morajlás megelőz.

– Mi a fasz baja van itt mindenkinek az éjszaka közepén? Hát már senki sem alhat ebben az istenverte lyukban?

Egy magas, izmos, félmeztelen srác sasszézik be a szobámba, félrerúg egy bolyhos tollat, és álmos, véreres szemmel méreget minket.

Pontosabban Jeremyt.

Mert a státuszom és a vezetéknevem miatt Nikolai már régóta rám sem néz.

Kösz, Csajkovszkij.

Nikolai egy ijesztő gazember, a maffia hercege, aki, mint mi, szintén a New York-i Testvériséghez tartozik. Testét megszámlálhatatlan tetoválás díszíti, és sosincs rajta póló. Komolyan nem tudom, hogy felvesz-e bármiféle felsőt az óráira, vagy ott is a csupasz felsőtestével demonstrál.

Izmos testét a falnak támasztja.

– Mi a fasz történt?

– Tűz – fordul a bátyám a barátja felé. – És vegyél fel egy pólót.

– A pólókat túlértékelik. Azt mondtad, tűz? Miért nem keltett fel senki?

– Nem találtunk.

– Biztos? Mert a lépcső alján aludtam. Vagy talán a lépcső mögött. Kurvára nem emlékszem.

– Már ha aludtál egyáltalán.

– Mi a pöcsömet akar ez jelenteni?

Jeremy még egyszer összeborzolja a hajamat, aztán Nikolaijal a sarkában elhagyja a szobámat. Nikolai ugyan pár évvel fiatalabb nála, mégis a legjobb barátok, amióta csak ismerik egymást.

A testvérem egy csendes stratéga, aki csak akkor folyamodik erőszakhoz, ha végképp nincs más megoldás, Nikolai viszont olyan, mint egy elszabadult hajóágyú, egy vérszomjas szörnyeteg.

Ahogy a távolodó hátukat bámulom, nem tudok nem arra gondolni, milyen jövő vár rájuk.

Egy véres, maffiaháborúkkal és brutális összecsapásokkal tűzdelt jövő. Nikolai tökéletesen illeszkedik ebbe a képbe, sőt, még talán vágyik is rá, de Jeremyt nem szívesen képzelem el így.

Még akkor sem, ha tudom, hogy ha kell, könnyedén túltesz a barátján.

– Ki a fasz csinálta? – kérdezi Nikolai Jeremytől kifelé menet. – Szétbaszom az életét, máglyára vetem a hulláját, aztán vérbe forgatom a hamvait!

– Van egy sejtésem.

Önkéntelenül követem őket, de Jeremy tekintete felém villan, és bár nem tudom megfejteni, mit akar szavak nélkül közölni velem, becsukja az orrom előtt az ajtót.

Így nem hallhatom, mi motoszkál a fejében.

Azt nem hiheti, hogy ő tette.

Ugye nem?

***

Elfojtott suttogások lebegnek a fejem körül, mint kitartóan zümmögő méhek.

Megállás nélkül duruzsolják a bátyám és az én nevemet.

Ennek ellenére mosolyogva érdeklődöm mindenki hogyléte felől, akivel szemkontaktusba kerülök, teszek egy-egy kedves megjegyzést a ruhájukra, és lelkesen gratulálok a legutóbbi TikTok- vagy Instagram-bejegyzésükhöz.

Persze mindenki visszamosolyog, még akkor is, ha utána szemrebbenés nélkül folytatják a pusmogást.

Nem hiszem el, hogy ő annak a Jeremy Volkovnak a húga! Olyan kedves!

Egy igazi tündér!

Cukorfalat!

És milyen jól nevelt!

Én igazán társasági lény vagyok, ezzel emelem Jer hírnevét, és ezáltal a családom szóvivői posztjának első számú esélyesének számítok.

Szerintük csak gonoszság és mások eltiprása árán lehet valaki népszerű vagy közkedvelt, de én a kedvességben hiszek.

Én úgy gondolom, a jószívűség hosszú távon kifizetődőbb.

És ha sikerülne elérnem, hogy hidegen hagyjon mások véleménye, az maga lenne a tökély.

Egy kar a vállamra kúszik. Megtorpanok.

– Ó. Hm… Jé… Hála az égnek, hogy élsz!

Ava nagy ívben megkerül, ami elég vicces látvány, hiszen egy hatalmas csellót cipel a hátán.

Minden egyes porcikámat megvizsgálja, még az arcomat is megpaskolja, csak hogy biztos legyen benne, mindenem a régi.

Ma rózsaszín szoknyát és egy divatos szabású fehér felsőt vett fel. Anyámat nem számítva ő a legelegánsabb ember, akit ismerek, és sokban hasonlít a személyiségünk is.

Két hónapja találkoztunk, amikor először tettem be a lábam az REE-re, és rögtön egymásra kattantunk. Ennek köszönhetem, hogy a barátai is befogadtak, sőt, a lányok még azt is megengedték, hogy én mint az „amerikai”, aki nem tudja megérteni, mi a jó a fish and chipsben, beköltözzek a kollégium területén bérelt lakásukba.

– Szia! Hiányoztál! – vigyorgok Avára, aki átölel, és megpuszilja az arcomat.

– Te is nekem, csajszi! Mekkora az esélye annak, hogy a bátyád elfelejti ezt a béna férfiuralmat, és végre visszaenged hozzánk?

– Hogy most? Semekkora.

Ava felhördül, majd belém karol.

– De tényleg jól vagy? Mindenki a Hitetlenek villájában történt gyújtogatásról beszél.

– Átaludtam az egészet – sziszegem a hazug szavakat. – Csak a zajongásra ébredtem fel.

– Biztosan ijesztő volt. El sem tudom képzelni, milyen lehet arra kelni az éjszaka közepén, hogy támadás történt!

– Én azért nem nevezném támadásnak.

– Pedig az volt. Szinte biztos, hogy a bátyádat vagy a barátait akarták elkapni. Nem is értem, miből gondolja, hogy az a hely biztonságosabb a számodra?

– Fogalmam sincs.

Talán a tucatnyi biztonsági őrnek is lehet ehhez valami köze.

– Talán, ha Ces beszélne vele. Őt egyáltalán nem hatja meg a Jeremyt körülvevő sötét gengszteraura… Tessék, csak emlegetni kellett!

A büféhez érkezünk, ahol ebédelni szokott a csapat, azaz Ava, Cecily, Glyndon – a lányok, akikkel együtt lakom –, Remington, Brandon és… ő.

Az óceánszemű, félelmetes srác.

Cecily és Remi épp egymásnak estek valami sült krumpli miatt, Bran próbálja kibékíteni őket, amikor az asztalhoz lépünk. Glyndont és őt viszont nem látom sehol.

Igyekszem nem tudomást venni a mellkasomat szorító érzésről, de csúfosan elbukom.

Avával elfoglaljuk a két üres széket, és amikor Bran rám néz, elmosolyodom.

– Hol van Glyn?

– Tényleg meglep, hogy még mindig arról az árulóról kérdezel – pufog Ava. – Biztosan egy nagy P-t szopkod valahol.

Bran fintorogva tolja el magától a tányért.

– Kösz, de nem hiányzott ez a kép a kishúgomról.

Ava betol egy sült krumplit a szájába.

– Pont ezért mondtam P-t a pénisz helyett.

Remi hihetetlenül sikkesen, vigyorogva csúszik közelebb.

– Valaki péniszt emlegetett?

– Nézzenek oda! Valaki magára ismert! – fonja keresztbe a karját Cecily a pólója előtt, amin egy cuki macska a pisztolyából a „Pü, pü, anyaszomorító” szavakat lövi ki.

– Magára? – kunkorodik Remi szája felfelé, és még így is pimaszul helyes az a szimmetrikusan tökéletes arca. – Mondd csak ki nyugodtan, Ces! P-É-N-I-SZ! Ne légy prűd.

Cecily hátralendíti ezüstös haját.

– Még hogy prűd! Én csak szeretem meghúzni a határokat.

– Ááá! – tesz úgy Remi, mint aki mindjárt elalszik. – Ébresszétek fel őlordságát, ha ez az okoska végre elkezd élni.

Mert Remi mindig így hivatkozik magára. Őlordsága.
A nemesi vére miatt. A többiek ezt pökhendiségnek tartják, de szerintem végtelenül megnyerő.

Remi olyan, mint egy gondtalan angyal, bár Ava és Cecily azt mondaná erre, hogy inkább egy élvhajhász ördög. Viszont ő volt az egyik, aki szinte rögtön a keblére fogadott, és ezt sosem felejtem el neki.

– Fogd be – böki oldalba Bran Remit.

Cecily már majdnem belekezd a veszekedés ki tudja hányadik csörtéjébe, de amikor rám néz, meggondolja magát.

– Anni! Jól vagy?

– Teljesen. Ava is ezt állapította meg, miután megvizsgált.

– Így van – simítja meg a barátnőm a csellóját. – Kívülről semmi baja.

– Tudják már, ki tette? – érdeklődik Cecily.

– Fogalmam sincs. Tudod, én nem szoktam belefolyni az ilyesmibe – válaszolom mosolyogva, majd előhalászom a kajásdobozomat.

Az OCD-met olyan apróságok is elő tudják hozni, mint az, ha a salátástálam nincs egy szintben a többi dobozommal.

A vérem a bordáimnak feszül, a büfé zajai lassan a háttérbe szorulnak.

Gyorsan kinyitom az egészséges ebéddel teli műanyag edényeket, katonás rendbe pakolom őket magam előtt, és csak akkor tudok újra fellélegezni, amikor a látvány tökéletes.

A külvilág hangjai komótos csigaként, de biztosan kúsznak vissza a saját valóságomba.

– Mégis ki tehette volna? – dől hátra Remi a székén, és kortyolni kezdi a jegeskávéját. – Valószínűleg a Kígyók.

– De ők nem ugyanarra az egyetemre járnak? – veti közbe Ava. – Sokkal valószínűbb, hogy a mi klubunknak van bajuk velük.

Bran megrázza a fejét.

– Az Elitek mostanában nincsenek olyan rosszban a Hitetlenekkel, akik viszont jól megalázták a Kígyókat, főként az utolsó rajtaütésükkel, szóval szerintem simán akcióba lendülhettek.

– Ez az egész annyira gáz – jelenti ki Cecily. – Meg is sérülhetett volna valaki.

– Nem sérült meg senki – vágom rá, Jeremy szavaira támaszkodva. – Ne aggódj.

– Akkor se tetszik ez nekem – rágcsálja Ces az alsó ajkát, majd beletúr a táskájába, és kivesz egy bolyhos, bíborszínű tollat. – Ezt a fiókomban találtam. Már nem használom, és arra gondoltam, neked tetszene, Anni.

– Mennyire cuki! Nagyon köszönöm! – ragadom el tőle két kézzel.

– Szívesen.

A kis társaságunk tovább mereng a King’s Egyetem Hitetlenek és Kígyók klubja, valamint az REE Elitek közti ellenségeskedéseken.

Szóba kerül a háború, a rivalizálás, a visszavágás, de engem nem igazán érdekel a téma.

Időről időre a bejárat felé sandítok, hátha megpillantom azt az ismerős, magas alakot. Már majdnem befejeztem az ebédemet, de még mindig se híre, se hamva.

És senki sem hozza szóba.

– Egyébként hol van Creighton? – dobom hát be a kérdést csak úgy, mellékesen.

– Hogy Cray Cray? – kapja fel a fejét két szürcsölés között Remi. – Valószínűleg szundít valahol. Az alattvalóm azt állította, nem aludt valami sokat az éjjel.

Vajon miért…

Nekem az is nagyon tetszik Remiben, hogy Creightont az alattvalójának nevezi. Az anyjuk révén unokatestvérek, de Remi sokkal nyitottabb személyiség, és úgy viselkedik, mintha örökbe fogadta volna.

Újra a gyújtogatásra terelődik a szó, én pedig felállok, és jelzem, hogy mindjárt visszajövök.

Ami nagy valószínűséggel nem fog bekövetkezni, de egy kis ferdítés igazán nem árt.

Mivel délután nincsenek óráim, ilyenkor általában a helyi állatmenhelyre szoktam menni önkénteskedni, de az még ráér.

Miután elpakoltam a dobozaimat, kisétálok a büféből, és egyenesen az üzleti kar felé veszem az irányt. Menet közben mindenkit üdvözlök, aki rám köszön vagy csak rám néz.

Egy részem tisztában van azzal, hogy vannak, akik csak a bátyám hírneve és az apám maffiában betöltött szerepe miatt akarnak a kegyeimbe férkőzni, de nem érdekel.

Bőven elég, ha Ava és a többiek magamért szeretnek, és nem a vezetéknevem miatt.

Leszámítva néhány diák erősködését, senkivel sem állok le beszélgetni.

Hiszen feladatom van.

Pontosan tíz perc alatt érek az üzleti kar épülete mögötti pavilonhoz.

Nem is kérdés, hogy fekszik valaki az árnyékba borult padon, ahol sem az erre sétálók, sem a bámészkodók nem vehetik észre.

Megállok, a felhőkre nézek, amik időnként eltakarják a napot, mintha mérgesek lennének, amiért a sugárzó égitest folyton ki akar kandikálni köztük.

A fából készült pavilon a hátsó kert elhagyatott sarkában áll, erre nem sokan lófrálnak.

Azt hiszem, ő pont ezért szereti ezt a helyet.

Mély levegőt veszek, és igyekszem olyan lazán battyogni, amennyire csak lehet, és bár a világ talán nem látja, én pontosan érzem, hogy mennyire feszülten lépkedek. Hogy milyen nagy súly nyomja a mellkasomat. Hogy szinte vacog a fogam, annyira remegnek az ajkaim.

Szedd össze magad, Annika!

A srác, aki behajlított lábbal, karját a feje alá tolva fekszik a padon, békésnek tűnik.

Farmere a csípőjére tolódott, kapucnis pulcsija felgyűrődött, kilátszik a hasa és a dereka V vonala.

Nyelek egy nagyot, és koncentrálok, hogy inkább az arcát nézzem.

A királyokhoz méltó arcát. Creighton szépsége szavak nélkül is megigézi az embert. Éles, határozott állkapocs, magasan ülő arccsont, hangsúlyos száj.

Barna haja oldalt rövid, felül hosszabb és kusza, kócos, a legszebb frizura, amit valaha láttam. Mindig is azon tűnődtem, milyen érzés lehet beletúrni.

Tűnődés…

Mást nem is csinálok, amióta szembejött ez a talány. Csak tűnődöm, képzelődöm és álmodozom.

De az utóbbi időben mindez egyetlen, lesújtó következtetés felé sodor.

Hogy nem akar tőlem semmit. Én legalábbis erre jutottam.

Igazából még örülnöm is kellene ennek, hiszen a sorsom már a születésem napján megpecsételődött.

Azt pedig végképp nem akarnám, hogy összetörjön a szíve miattam.

De az olyan pillanatokban, mint ez is, mégis azon kapom magam, hogy egyre közelebb húzódom hozzá, hogy szeretném elsimítani a homlokán azokat a mély ráncokat.

Hogy szeretném örökre eltüntetni őket.

Aztán hirtelen elkapja egy kéz a kezem, én pedig nagyot nyelek, miközben ő lassan kinyitja a szemét.

Ami élénkkék, fekete peremmel.

Pont olyan, mint az éjszakai maszkos látogatóm tekintete.

3

Annika

Nem kapok levegőt.

Nem tudok gondolkodni.

Azóta várok erre a pillanatra, amióta felismertem azt a szempárt. Egy kaméleon, egy végtelen óceán tekintetét,
a ritka, többszínű íriszt, amihez foghatót sosem láttam még.

Heterokrómia. Így nevezik azt a jelenséget, amikor az írisz többszínű, amikor a kék körül egy fekete perem húzódik. Creighton tökéletes tökéletlenségét.

Ez volt az első, ami felkeltette az érdeklődésemet. És bár sokak szerint engem elég könnyű elvarázsolni, azt már senki se tudja, hogy szinte lehetetlen megtartani.

Mert igen, mindig kedves vagyok az emberekkel, emlékszem a nevükre, rákérdezek a legutolsó közösségi médiás tartalmaikra, de ez mind csak egy színjáték része. Bármi is vonzott az elején valakihez, az rövid időn belül elillan, elhal.

Creighton viszont kivétel. Pont úgy indult vele is, mint másokkal: visszafogott, átlagos figyelemmel. Távolságtartóan.

De aztán apránként kinőtte magát az érzés, és most itt állok ezzel a határtalan, minden porcikámat átjáró, csillapíthatatlan kíváncsisággal.

Ahelyett, hogy szépen, lassan elveszítettem volna az érdeklődésemet iránta, csak egyre inkább feltüzelte minden egyes találkozás, minden egyes lopott pillantás, minden egyes véletlen érintése.

Pedig az érzékiség távolról sem nyilvánult meg benne.

Nem úgy, mint most.

A kezem bizsereg Creighton markában, vagy inkább az ujjam, amivel megpróbáltam megérinteni, és amit most szinte összezúz a tenyerével.

Eltolja az arcától, aztán leejti, mintha egy lényegtelen, eldobható tárgy lenne. A tekintetéből sugárzó közöny mögött felsejlik egy sokkal rémisztőbb érzelem is. Az undor.

Ismerős kalapálás feszíti a mellkasomat, aztán egy éles fájdalom hasít a bordáim közé.

Creighton gyors mozdulattal felül, észre sem vette, hogy remegek. Hátrálnom kell pár lépést, nehogy összeütközzünk.

Az én Csajkovszkijommal.

Jobb lenne, ha óvatosabban mozogna.

Vagy talán nekem kellene kevésbé rángatóznom.

A táskámat az ölembe fordítom, és a legszebb mosolyommal az arcomon letelepszem mellé.

– Szia! Nem láttalak ebédnél, úgyhogy arra gondoltam, hogy éhes lehetsz.

Nem válaszol, de nincs is rá szükség. Az elmúlt pár hétben hiába próbáltam szóra bírni, nem jártam sikerrel. Rá kellett jönnöm, hogy Creighton nem az a cseverésző fajta.

Sőt. Olyan szinten nem beszél, hogy az ember még a drága cipőjére ragadt kosznál is kevesebbnek érzi magát
a társaságában.

Szeretném leszögezni, hogy ez komoly sebet ütött a büszkeségemen, hiszen én szinte bárkivel össze tudok barátkozni. Elmondok pár szellemes történetet, és máris lelkesen mosolyog mindenki.

Kivéve ezt a százkilencven centis izomfalat.

De én csak akkor adom fel, ha befagy a pokol.

Így hát beletúrok a táskámba, és előhalászom a bíborszínű dobozt – nem azt, amiből én ettem –, és az ölébe rakom.

– Van nálam egy plusz adag. Nem saláta, mert tudom, hogy azt nem szereted. Jer éhen akart halni ma reggel, úgyhogy összedobtam neki egy kis rákot, és a maradékot elhoztam.

Igazából pont fordítva történt, mert a bátyám kapta a kisebb adagot – bocs, Jer! –, de ezt Creightonnak nem kell tudnia.

A szokásos, rosszallásba hajló tekintetével mered a kajásdobozra. Az állandósult, üres arckifejezése miatt lehetetlen megmondani, mit érez. Ez rosszabb, mint bármilyen maszk, és hatásosabb, mint bármilyen álca.

Bármire is néz, sosem lehet tudni, mi lesz: csak megérinti-e, vagy éppen puszta kézzel akarja a halálba küldeni.

Tekintetem a térdén pihenő kézfejére vándorol, mert az
a helyzet, hogy Creighton egy új fétist keltett életre bennem. A kézfétist.

Vagy már régen is megvolt, csak felerősödött, amikor Creighton a képbe került.

Mert neki nagy tenyere, hosszú ujjai és sok-sok érrel tarkított, vészjósló kézfeje van.

Muszáj mihamarabb elkapnom róla a tekintetem, különben nagyon kellemetlen helyzetbe hoz, ha elkezd csorogni a nyálam.

Creighton még mindig az ölében heverő műanyag dobozt méregeti, homlokán mély ráncok jelennek meg. Úgy érzem, bármelyik pillanatban félrelökheti, ahogy az imént az ujjammal tette.

De nem.

Viszont kinyitni sem akarja.

Csak üres tekintettel bámul rá. Aztán megfogja, az erektől duzzadó kézfeje rásimul a tetejére, és elkezdi lefejteni róla.

– Ha szólsz, hogy meglátogatsz éjszaka, az alkalomhoz illő öltözetben vártalak volna. Hacsak… nem az volt a cél, hogy félmeztelenül láss?

Creighton arckifejezése meglepetésként ér. Általában a közöny a legtöbb, amit kapok tőle, de ez?

Mintha azt fontolgatná, hogyan tudná a leghatékonyabban kitekerni a nyakamat.

Elönt a forróság, már a fülemig ér, igyekszem elnyomni a porcikáimban szétáradó félelmet.

Mosolyt erőltetek magamra.

– Tudom, hogy te voltál az. Lehet, hogy nem fordítok kellő figyelmet a részletekre, de a szemed elárult. Ne aggódj, Jeremynek nem állt össze a kép. Gyanította, hogy bejött valaki a szobámba, de sikerült elterelnem a figyelmét, és…

Az egyik pillanatban még beszélek, a másikban pedig már egy kézfej szorul a számra.

Pont, mint tegnap éjjel.

Oldalra fordít, a hátam a pavilon fából készült falának ütődik.

Annyi a különbség, hogy most nincs rajta kesztyű, a puszta ujjain át veszem a levegőt. Nem érződik a pernye és a bőr illata. Inkább mintha a szárítóból kivett, tiszta ruha aromája keveredne valami természetes fűszerességgel.

– Mit akarsz?

A kérdés meglep. Nemcsak azért, mert a hangja síron túli, mély, és igazán dögös brit akcentussal beszél, hanem maga a tény, hogy azt hiszi, azért mondom el mindezt, mert akarok tőle valamit.

– Mmm – motyogom a tenyerébe.

– Csak akkor hagyom, hogy megszólalj, ha elmondod, mit akarsz. Ha tovább fecsegsz, újra elnémítalak.

Biccentek egyet, mire lassan elereszt, de nem hátrál, a közelemben marad, ami komolyan megnehezíti számomra a lélegzetvételt.

Néha úgy érzem, tökéletesen tisztában van azzal, milyen hatást gyakorol az emberekre – és rám is –, és hogy szándékosan rá is játszik.

Mintha csak azért tolakodna be mások személyes terébe, hogy pusztítást hagyjon maga után.

– Miért jöttél át a Hitetlenekhez tegnap éjjel? Miért gyújtottad fel a melléképületet? Nem gondoltam volna, hogy van valami bajod a klubbal, vagy a tagjaival, hiszen nem is tartozol az Elitekhez. Szóval teljesen érthetetlen, hogy mit akartál ezzel az egésszel.

Újra felemeli a tenyerét, de megelőzöm, és védekezés gyanánt a magasba lendítem mindkét kezem.

– Jól van, rendben! Erre semmi szükség, de ha nem mondod el, miért voltál ott, nem tudom elmondani, mit akarok.

Üres, közömbös tekintettel mered rám. A válasza nyilvánvaló: nem.

Hangosan, lemondóan sóhajtok egyet.

– Akkor azt hiszem, el fogom mondani Jeremynek, hogy nem csupán gyújtogattál a birtokán, hanem be is osontál a húga szobájába. Milyen kár. Nem tudom garantálni, hogy tör ki belőle a vadember.

– Ha akartad volna, már elmondtad volna neki.

Hangja nyugodt, mély rezgése úgy ölel körbe, akár egy dal.

Egy dal, ami álmomban és ébren is kísért.

– Én csak esélyt akartam adni neked, amit meg is tettem, de te úgy döntöttél, nem élsz vele. Ez elég szomorú. Itt az utolsó lehetőség arra, hogy meggondold magad.

– Mondd el neki.

– Te most… csak blöffölsz.

– Inkább te.

– T-tessék?

– Annyira gyűlölöd a konfliktusokat, hogy inkább a homokba dugod a fejed, mint valami strucc. Ezért sem hagytad, hogy bejöjjön a szobádba az az őr. Inkább falaztál nekem. Teljesen idegen lenne tőled, hogy te magad robbants ki egy vitát, szóval igen, szerintem blöffölsz, Annika.

Elakad a szavam, tátva marad a szám.

Jaj. Nekem. Csajkovszkijom.

Mondd, hogy nem álmodom, és tényleg elhangzott ez a monológ! És hogy lehet, hogy ennyi mindent tud rólam?

Azt hittem, egyáltalán nem érdeklem, és hogy a személyiségem is teljesen hidegen hagyja!

Talán alábecsültem, mennyire érzékeny a részletekre.

– Oké, oké, nem kell most azonnal magyarázatot adnod, ráérünk még arra – morzsolom az ujjaimat az ölemben. – De te akartad tudni, mit akarok, igaz?

Creighton szemöldöke a magasba kúszik. Hogy remeghet ennyire a gyomrom egy ilyen egyszerű mozdulattól?

És mintha ez még nem lenne elég, a fejemben egy vékonyka hang suttogva jajveszékel amiatt, hogy hová is vezethet mindez.

Ez helytelen, és ezt te is tudod.

Bajba fogod keverni, és bánni fogod.

De képtelenség elnyomni azt az oldalamat, ami sóvárog, ami régóta nem szívott friss levegőt, és végre meg akarja tapasztalni, milyen is az, amikor igazán élek.

Amikor nemcsak eljátszom, hogy népszerű vagyok, hogy szeretnek, hanem valódi életet lehelek a túlságosan rejtőzködő létezésembe.

A hangom mégis gyenge, bizonytalan.

– Azt akarom, hogy tölts velem naponta egy órát. Kettesben.

– És mit csinálnánk?

– Nem tudom. Bármit. Beszélgetnénk vagy csak üldögélnénk, olvasnánk, ennénk, talán vásárolnánk…

Creighton felhördül, mire visszakoznom kell.

– Jó, akkor semmi vásárlás, felfogtam. Nézhetnénk mondjuk egy filmet.

– Egy film általában hosszabb, mint egy óra.

– Ööö… jól van. Akkor a filmezés is kilőve. De bármi más szóba jöhet.

– Nem.

Elszorul a szívem, de mégis mosolyt erőltetek magamra.

– Miért nem?

– Én nem randizom veled.

– Nem kértem, hogy randizz velem.

Vagy talán mégis? De miért kell ilyen jéghideg seggfejnek lennie? Olyan nehezére esne, ha finomabban bántana?

– Annál jobb – vágja rá a Jeges-tengert idéző arccal, kifejezéssel és hangnemmel. – Nem lesz semmiféle randizás.

– Elméletben, szigorúan elméletileg, hiszen ez nem egy valós helyzet, meg tudnád mondani, miért nem akarnál randizni velem?

Újra az arcom felé emeli a kezét, majd két ujjával megemeli az államat, én pedig ledermedek. Mintha egy lassan érlelődő vihar első villámai csapnának le rám.

Egyre nő a feszültség bennem, már a bőrömön is érzem, a csontomig hatol. Megremegek, de hiába, az óceánkék szempár nem ereszt.

Creighton szeme elsötétül, benne is megváltozott valami.

Hogy miattam-e vagy azért, mert az elmúlt tizenkét órában többször ért hozzám, mint mióta ismerem, nem tudom.

De behálózott.

Csapdába estem.

Mozdulni sem bírok.

Sovány, hosszú ujjai halálos ostorként sújtanak érzékeny bőrömre.

És aztán megszólal. A mélyről feltörő szavai végleg megbénítanak.

– Elméletben azért nem, mert elég romlott az ízlésem és erőszakos hajlamaim vannak az ellenkező nemmel kapcsolatban, te pedig annyira törékeny vagy, hogy pillanatok alatt megsemmisítenélek.

***

– Hogy vagy, angyalkám?

Magamban erőteljesen megrázom a fejem, hogy anyám sugárzó arcára tudjak figyelni.

Úgy facetime-ozunk, mint a leglazább anya-lánya páros, mert hát ilyen is létezik.

Ha Jeremy kiköpött papa, akkor én anyunak a 2.0-s változata vagyok. Fontos kihangsúlyozni, hogy eleganciában sosem leszek képes a nyomdokaiba lépni, de a termetem ugyanolyan apró, a hajam szintén barna, csak hosszabb, és a szemünk is egyformán kerekded, annyi különbséggel, hogy én papa szürkés színárnyalatát örököltem.

Anyu tekintete sokkal kísértetiesebb, mintha egy tragikus történet emlékét hordozná magában. És ez nem véletlen. Réges-régen, mielőtt még megszülettem volna, anyu nagyon boldogtalan volt.

A másik dolog, amiben nem tudom lekörözni anyut, az a balett. Lia Volkov a New York City Balett egyik legelismertebb prímabalerinája volt. Egész gyermekkoromat azzal töltöttem, hogy néztem az előadásait – persze titokban, mert nem örült volna neki, ha megtudja –, és mindig lenyűgözött. Olyan akartam lenni, mint ő, úgy akartam repülni az égen, hogy pontosan tudom, hová érkezem.

Hogy sikerült-e? Nem igazán. Egy útelágazáshoz érkeztem, és fogalmam sincs, merre tovább: koncentráljak inkább az egyetemi tanulmányaimra, vagy forduljak a profi balett-táncosi karrier felé. Négyévesen szerettem bele a táncba, időnként mégis azon kapom magam, hogy az akadémiai oldala sokkal jobban vonz. Mivel a balerinák szakmai életútja elég rövidre szabott, nem szeretnék egy nap arra ébredni, hogy utána nincs tovább.

Feltéve, hogy a jövőm nincs eleve elrendelve.

– Ó, hát tudod, mint mindig – legyintek a Hitetlenek villájában lévő szobám felé. – Jer foglyát játszom, mert annyira szórakoztató. Hol az elefántcsonttoronyban, hol az aranykalitkámban.

Anyu képtelen elfojtani a mosolyát.

– Ez nem vicces.

– Tudom, tudom. De hát annyira imádnivaló vagy, amikor ilyen gúnyosan elégedetlenkedsz!

– Köszi, de az imádnivaló helyett sokkal jobban örülnék a szép jelzőnek, hiszen már egyetemista vagyok, és szeretnék felnőttesebben viselkedni. Most komolyan, anyu! Nem tudnál beszélni Jerrel, hogy lazítson a pórázon? Ha így folytatja, fiatalon fogok meghalni, és a szellemem inspirációs videókat gyárt majd a TikTokra!

Még mindig ott bujkál a nevetés az arcán.

– Már megtettem, de azt mondta, hogy csak vigyáz rád.

– Ami egy kifogás arra, hogy bezárva tartson.

– És ezzel az apád teljes mértékben egyet is ért. Jól tudod, hogy szereti rajtad tartani a szemét.

– Mert lány vagyok?

Anyu tekintete a leghalványabb kékké lágyul.

– Mert túl sok ellensége van, és aggódik érted.

Mogorván csücsörítek.

– Tehát én lennék a gyenge pontja?

– Mindhárman azok vagyunk, de közben az erejét is nekünk köszönheti, Anni. Ugye ezzel tisztában vagy?

– Igen. De ez akkor is gáz.

– Tudom. Sajnálom.

– Ne sajnáld, nem a te hibád, és meg is értem. Ennek így kell lennie. Csak nyűgös vagyok. De elég belőlem, mesélj, mi a helyzet otthon? Jól vagytok? Nem hiányzom?

– Borzasztóan! Éppen azon vagyok, hogy meggyőzzem apádat, keressen nekünk egy házat a Brighton-szigeten, hogy a közeletekben lehessünk.

– Légyszi, ne! Papa egy egész hadsereget csődítene ide!

– Úgy gondolod?

– Persze. Emlékszel mi volt, amikor legutóbb Oroszországba mentünk karácsonykor? Még most is kiráz a hideg, ha eszembe jut az a sok biztonsági ember. És amikor megkérdeztem tőle, hogy nem érzi-e túlzásnak, azonnal rávágta, hogy „egyáltalán nem” – adom elő a papa közömbös hangján, amitől anyu hangosan felnevet.

Még a nevetése is pont olyan fenséges, mint ő maga.

– Milyen pimasz kis ördögfióka vagy!

– De így is szeretsz.

– Bizony ám! – sóhajt fel, majd én is követem a példáját.

Aztán a gondolat, ami a nap minden egyes percében ott motoszkál a fejemben, hirtelen rivaldafénybe kerül. Kis szünetet tartok, amíg megtalálom a megfelelő szavakat.

– Anyu?

– Igen, angyalkám?

– Papa keresi már a lehetséges udvarlóimat?

Halvány ránc jelenik meg anyám homlokán.

– Miből gondolod ezt?

– Hát nem ez a sorsom?

– Még nagyon fiatal vagy. Az apád nem fog férjhez adni tizenhét évesen.

– Mindjárt tizennyolc leszek. Egyébként is mit számít, hogy most, vagy pár évvel később teszi meg?

– Ó, Anni! Hát emiatt ragaszkodtál annyira az egyetemhez? Azt hiszed, hogy már csak pár év, és vége a szabadságodnak?

– Miért? Nem így van?

– Adrian akaratod ellenére sosem adna férjhez. Hát ennyire nem bízol az apádban?

– Ennyire nem bízom a világában. A mi világunkban, ahol a nők csupán csendes díszítőelemek, és a legmagasabb árat ígérők kifizetőeszközei. Tisztában vagyok azzal, hogy az arra érdemessel kötött házasságom által a Testvériség szövetségeinek erősítését várják el tőlem.

– Ha ilyesmire akarnának használni, ahhoz előbb engem kell megölniük, angyalom.

– Kösz, anyu, de nem akarom, hogy az én lelkemen száradjon a családunk balsorsa. Ha a keresztapa elrendeli, hogy papa adjon hozzá egy másik vezető fiához, engedelmeskednie kell.

– Nem fog.

– Akkor árulónak bélyegzik, és kitaszítják.

– Anni…

– Jól van ez így, anyu. Már réges-rég megbékéltem a sorsommal. Vagyis inkább megértettem, azt hiszem.

– Nem, ez így nincs jól – hajol közelebb a telefonjához, arca elkomolyodik. – Igen, a mi világunk brutális, de ez nem jelenti azt, hogy apáddal ne állnánk ki érted. Nem is beszélve arról, hogy ha netán szerelmes lennél, ki merne a szíved választottja helyett egy idegenhez erőltetni?

Leesik az állam.

Ez az!

Hogyhogy erre eddig még nem gondoltam? Jó, gondoltam, de nem hittem, hogy számít!

De most anya megerősítette.

Papa nem adna férjhez az akaratom ellenére, de az lenne számára a legkomolyabb érv, ha lenne egy komoly pasim.

Ami még sosem volt. Flörtöltem ugyan, és sokakkal barátkoztam is, de hivatalosan senkivel sem jártam még. Hogy miért? Mert bárki is lenne az a szerencsétlen, a puszta tény miatt azonnal szembekerülne papával, Jeremyvel és a hasonlóan kíméletlen embereikkel.

Már attól kiráz a hideg, hogy felidézem Kolja, papa rangidős testőrének arcát. Simán darabokra tépné a fiút, mielőtt még bemutatkozhatna papának.

Atyaég!

De ha ez az ára annak, hogy változtassak az elrendelt sorsomon, talán megér egy próbát.

– Anni? Itt vagy még? – hoz vissza anyám hangja a jelenbe.

– Ööö… igen?

– Kérlek, ne mondd el apádnak azt, amit most mondtam. Felzaklatná.

– De miért?

Anyám arca hirtelen felragyog, széles mosolyra húzza a száját. Papa mögé kerül, lehajol, és puszit nyom a feje búbjára.

Elolvadok.

Olyan férfit akarok, mint papa. Igen. Gonosz ember, nem szívesen futnék vele össze egy sötét sikátorban – vagy akár fényes nappal bárhol –, de anyával mindig királynőként bánt.

Anya volt mindig is a világa középpontja.

Az ember, aki elhomályosítja a sötétségét.

– Kerestelek, Lenochka – simogatja meg anyám arcát.

– Csak fél órára tűntem el.

– Az is sok.

– Hahó! Én is itt vagyok! Kösz, hogy észrevettétek!

Papa végre rápillant anyám telefonjára, majd elmosolyodik. Már amennyire egy kemény maffiózó el tud mosolyodni.

Mondhat bárki bármit, azok a faszszopók a New York-i Testvériségben mind rábasznának, ha nem lenne papa, és az ő stratégiai lángelméje.

– Anoushka. Nincs ott túl késő?

– Nincs, és nem fogsz megfosztani az anyaidőmtől, papa. Komolyan mondom, ez most fájt.

– Túlreagálod a dolgot. Hiszen már fél órája beszéltek.

– De papa!

– Jó éjt, Anoushka. Szeretünk – azzal kiveszi anyám kezéből a telefont, aki nevet, majd sikongatni kezd, de a hívás megszakad.

Remek. Most már pontosan tudom, mivel is töltik a szüleim az éjszakát.

Az ágyamra zuhanok, a plafonról lógó csillogó tárgyakat bámulom.

Mindenféle gondolat cikázik a fejemben, de a legfontosabb mind közül az, hogy ki kell találnom, hogyan kerülhetném ki a sorsomat.

Jó, talán nem ez a legfontosabb, hiszen egyfolytában Creighton tegnapi szavai csengenek a fülemben.

Erőszakos hajlam.

Romlott ízlés.

Még most is érzem, ahogy a mély hangja a fülembe búg. Ugyanúgy reszketek, mint akkor.

Erre egyáltalán nem számítottam egy olyan sráctól, mint Creighton. Lehet, hogy hazudott, de nem volt rá semmi oka.

Ráadásul Creighton fájdalmasan őszinte.

Annyira ledöbbentem, hogy csak akkor eszméltem, amikor fogta a kajásdobozt, és elsétált vele.

Az az igazság, hogy még most is le vagyok döbbenve.

Hiszen figyelmeztetésnek szánta, azt akarta, hogy megértsem: jobb, ha tisztes távolságot tartok tőle. De akkor mi a francért izgat még az eddiginél is jobban?

Vajon mit ért egy húszéves az alatt, hogy romlott és erőszakos?

Azt hiszem, csak egy módja van annak, hogy kiderítsem.

4

Creighton

Nincs olyan, hogy valaki túl fiatal ahhoz, hogy emlékezzen.

Hároméves voltam, amikor az életem fenekestül felfordult. Spriccelt a vér, a szörnyek a karmaikat meresztették, én pedig beszorultam közéjük, az volt a sorsom, hogy halálra zúzzanak.

Hároméves voltam, és még most is emlékszem minden egyes ocsmány szóra, minden egyes gyűlölettel teli tekintetre, és még mindig hallom az emberi testből elszálló élet gurgulázó hangját. Még mindig megjelenik a rémálmaimban a plafonról lógó hulla rám meredő, kidülledt szeme.

Azon a napon teljesen megváltoztam.

Igen, egy szerető, de nem szokványos család fogadott örökbe, és a lehető legjobb szüleim voltak, de a múltamat sosem tudtam elfelejteni.

Bizonyos képeket egyszerűen képtelenség kitörölni.

Mert vannak olyan képek, amik elrejtőznek a tudatalattimban, és belülről emésztenek. Minden egyes éjjel.

Minden egyes nap.

Minden egyes pillanatban.

Ez nem csupán egy távoli emlék, ez a részemmé vált.

Egész életemben igyekeztem tudomást sem venni róla, próbáltam együtt élni vele, megbékélni a múltammal, belesimulni a jelenlegi életembe.

Mindent beleadtam. Úgy csináltam mindent, ahogy a nagykönyvben meg van írva, követtem a terapeutám által felvázolt megküzdési mechanizmust, és megtanultam átlagos életet élni.

De nem vagyok átlagos.

És a megküzdés nem visz előre, ahogy az sem, hogy elhitettem magammal: idővel minden jobb lesz.

Tizenhét évvel később a képek még mindig ugyanolyan elevenek, mint akkor, a borzalmas részletek és az a kidülledő szempár sem változott.

Megtanultam, hogy ne faggassam a szüleimet a múltamról. Nemcsak azért, mert úgy kerülték a témát, mint a pestist, hanem mert anyának olyankor mindig elszomorodott a tekintete. Mintha feltéptem volna a mellkasát, és puszta kézzel püfölném azt a törékeny szívét.

Szerencsére elég idős vagyok már ahhoz, hogy a saját kezembe vegyem az irányítást.

Még ha ez azt is jelenti, hogy hátrahagyok mindent, amit a tizenhét évvel ezelőtti mészárlás óta ismerek.

Mert így neveztem el magamban, még akkor is, ha csak ketten haltak meg. Vagyis hárman, ha beleszámolom a hároméves énemet.

Ő szenvedett a legtöbbet, bár a fizikai halál úgy döntött, megkíméli.

Végre eljött az idő, hogy tegyek valamit a rémséges emlékeim ügyében.

Amíg a szüleim házában, a folyamatos ellenőrzésük alatt éltem, erre nem volt lehetőségem.

Most viszont már egyetemre járok, így elég szabad vagyok ahhoz, hogy kiderítsem az igazságot. Az egyetlen akadályt a szüleim sasszemének megtestesítője, Eli bátyám jelenti, aki az agyamra megy.

De a körülmények alakulásának megfelelően pontosan tudom, mivel etessem, hogy lefoglalja magát, és végre békén hagyjon.

Mert nemrég megváltozott valami.

A birtokomba jutott információ egészen más megvilágításba helyezte a dolgokat.

Nem derült ki semmi eget rengető, de ez csak a jéghegy csúcsa, egy apró nyom, aminek a segítségével sokkal mélyebbre áshatok.

És most nem állok meg, amíg napvilágra nem kerül a teljes igazság.

– A gyújtogatás nem okozott túl nagy kárt. Csalódott vagyok.

Leengedem az arcom elől a kezem, hogy az unokatestvérem – a másodunokatestvérem – szemébe bámulhassak, aki az ágyam fölé magasodik.

Landon három évvel idősebb nálam, külsőre egy kifinomult herceg, de belülről maga a megtestesült gonosz.

Vagy inkább Lucifer, aki a démonok és minden sötét lény irányítója.

Barna haja összekuszálva omlik a homlokára, kiemeli szögletes vonásait. Kísértetiesen hasonlít azokra a kövekre, amiket megszállott szobrászként formál. Azért jár a Művészeti Akadémiára, hogy diplomásként még több olyan követ készíthessen, amit az emberek furcsamód remekműnek titulálnak, őt pedig zseniként dicsőítik.

Pedig az anarchista sokkal jobban illene rá.

Mivel próbálnék elaludni, az oldalamra fordulok, és újra becsukom a szemem.

Az ágyam melletti szék fájdalmasan reccsen, ami azt jelenti, hogy Landon úgy döntött, itt marad, és leszarja, hogy nem kívánok foglalkozni vele.

– Sokkal jobban is elsülhetett volna. Milyen kár…

– Te pedig elhúzhatnád a csíkot, hogy aludhassak.

Landon felhördül, aztán gúnyosan felkacag, mielőtt hátba rúgna.

– Kelj fel. Vannak jobb dolgok is az alvásnál.

– Azt kétlem.

– Mi van, ha azt mondom, megtaláltam a kirakósod második darabját?

Kipattan a szemem, lassan felé fordulok.

Landon vigyorog, jól tudja, hogy ezzel megfogott.

– Örülök, hogy felkeltettem az érdeklődésedet, kedves kuzin. És most menjünk.

Rosszallóan méregetem, nem mozdulok, mire ő színpadiasan forgatni kezdi a szemét.

– Rohadtul idegesítő, ahogy próbálsz a tekinteteddel kommunikálni. Nem mindenki érti ám ezt a nyelvet, hidd el, könnyen félreérthetnek. Az a szerencséd, hogy bennem egy igazi nyelvész veszett el. A néma kérdésedre pedig a válaszom az, hogy nem. Nem lesz semmiféle kirakós, amíg nem kapok valamit cserébe. Így egyeztünk meg, emlékszel?

Sajnos ez a múltam felderítésére szőtt tervem hátulütője. Landon valahogy kiszagolta, és egyfolytában sakkban tart vele.

Eleinte szépen kért, ez igaz, de ránk, Kingekre az ilyesmi nem hat.

Minket rugdosni, provokálni, sőt, fenyegetni kell, ha olyasmit akarnak tőlünk, amit mi nem.

Landon pedig pontosan ezt tette, amikor felállított a sakktáblájára.

Felülök, testem súlya az ágy fémkeretére nehezedik.

– Mit akarsz? Egy másik tüzet?

– Nem. Elsőre még jó móka volt, de most már megerősítették a védelmüket. Hagyjunk nekik egy kis időt, amíg megszokják az új helyzetet, és ha majd újra lankad a figyelmük… Bumm! Akkor csapunk le újra.

– De akkor miért nem hagysz békén?

– Ne szarakodj – nyitja ki a szekrényemet, majd felém hajít egyet a sok egyforma kapucnis pulcsim közül. – Szórakozunk kicsit.

– Nem.

– Vagy inkább modellt állnál nekem? A te alakodból igazi remekművet készíthetnék.

– Teljesen kizárt.

– Akkor marad a szórakozás. És ha végzünk, megtudod, mi a következő lépés.

Felkapom a pulóvert, és elsétálok mellette.

– Nagyon magányos lehetsz, ha velem akarod tölteni az idődet.

Landon nevetése őszintének hat.

– Talán. Ebben a zajos világban ritka kincs a te békés némaságod.

Megvonom a vállam, és felöltözöm. Landon és az ikertestvére, Brandon talán az egyetlen, aki azért keresi a társaságomat, mert nem beszélek sokat. A többiek folyton azzal nyaggatnak, hogy beszéljek, de ők nem.

Elviselhetőek, de csak külön-külön. Ha együtt vannak, kibaszottul idegesítő faszfejjé változnak.

A szobámat elhagyva végigsétálunk az elegáns, klasszikus hangulatot árasztó tapétával díszített folyosón.

A kampusz területén túl, egy villában lakunk, amit Landon a klubja, az Elitek központjaként is használ.

Amióta csak megérkeztem a Royal Elit Egyetemre, azt akarja, hogy én is tag legyek, de én minden egyes alkalommal visszautasítottam a meghívását.

Mert nem fogadok hűséget senkinek. Még magamnak sem.

Elhajtunk, pontosabban Landon, aki a hivalkodó, egyedi McLarenét vezeti. Én könnyed álomba merülök az anyósülésen.

Az ajtónyitás hangja ébreszt fel. Egy elegánsan öltözött férfi felém fordítja a fejét.

– Üdvözlöm, uram!

Kiszállok, szúrós pillantást küldök az unokatestvérem felé, aki már a macskakövezett úton lépdel. Könnyedség árad belőle, de ez csak a romlottsága hatékony álcája.

A sziget legkevésbé lakott részén rejlő sikátort halvány lámpák fénye borítja be.

Itt kezdődött Landon zaklatása. A közös, elfuserált vágyaink hajkurászása közben valahogy belém botlott, és azóta sem hagy békén.

Elég jól ismerem már ezt a görényt ahhoz, hogy azt feltételezzem, ez a „véletlen” is az ő terve volt.

A kidobó széles mosollyal, enyhe biccentés kíséretében nyitja ki előttünk az ajtót. Meglehet, hogy mi vagyunk a legfiatalabb vendégek a klubban, de nem is kérdés, hogy
a legkegyetlenebbek.

És a legkapósabbak is.

– Mivel tud szolgálni nekünk? – kérdezi Landon színtiszta szadizmussal a hangjában.

Mert ő egy született szadista.

Én csak egy állat vagyok.

A szmokingos férfi egy strici ravaszságával mosolyog.

– Úgy gondolom, két tagunk elnyerheti a tetszésüket. Kilences szoba – azzal átnyújta a kulcsot a kuzinomnak, aki cserébe elég készpénzt csúsztat a kezébe ahhoz, hogy a szmokingos gombszerű szemei felragyogjanak a sötétben.

Végigcaplatunk a sötét, vörös folyosón, lépteink hangját elnyeli a puha szőnyeg.

A vérem máris lüktet, hisz tudom, hamarosan fájdalmat okozok.

Sok-sok fájdalmat.

Eleget ahhoz, hogy elnyomjam az engem marcangoló gyötrelmeket.

Landon kinyitja az ajtót, mindketten besurranunk a vörös fényben úszó helyiségbe.

Két meztelen lány térdel a szőnyegen, fekete, bőr nyakörvet viselnek, fejüket lehajtják, karjukat összebilincselték, a nyakukban lógó szájpeckek csak arra várnak, hogy a helyükre kerüljenek.

Korbácsok, botok, láncok díszítik a szoba mindkét oldalát, a hívogató csecsebecsék megcsillannak a vörös fényben.

– Jó estét, hölgyeim! – lép a barna hajú lányhoz Landon, egy ujjával megemeli az állát. – Jöhet egy kis szórakozás?

– Igen, kérem – dorombolja a lány.

A barátnője, egy csupaláb szőkeség, aki legalább öt évvel idősebb nálam, megnyalja a szája szélét, amikor rám néz.

Igazán szép, de akkor lesz csak igazán gyönyörű, ha a hurkáim díszítik azt a sápadt, makulátlan bőrét.

Kellemes szórakozás lesz, ahogy Landon ígérte. Pont elég ahhoz, hogy még egy éjszakára elűzze a rémálmokat.

Megindulok felé, de aztán megtorpanok. Az arca, az idősebb, érett és kissé éles vonásai hirtelen átváltoznak.

Mint valami eszement fantáziában, a haja most már barna, tekintete lágy, teste apró, sokkal élettelibb, sokkal… idegesítőbb.

Barátságtalan ajkai szétnyílnak, a farkam után ácsingóznak, arca kipirul, hatalmas, kékesszürke szeme boldogan, elevenen, ártatlansággal telve ragyog.

Ezt az ártatlanságot akarom elűzni a sötétségemmel.

Megrázom a fejem, csak hogy tudjam, nem őrültem meg.

A szőke lány rögtön visszatér, tekintete köztem és a barátnője között cikázik, aki máris megismerkedett Landon kíméletlen botjával.

Észre sem vettem, hogy már le is gyűrte a földre a barna hajú lányt. Nem hallottam az elfojtott kiáltásokat, nem láttam az arcán végigcsorgó könnyeket, pedig mindig ez a fékezhetetlen vággyal teli éjszakáim fénypontja.

A szőkeség elém tolja óriási melleit, így kérlel, hogy adjam meg neki is azt, amire vár. Nem mozdul, nem mászik felém, valószínűleg megmondták neki, hogy rühellem az engedetlenséget.

Újra elpirul, újra átváltozik azzá, akinek semmi keresnivalója itt.

Sziszegve szitkozódom, sarkon fordulok, és hátrahagyom őket.

A szobát, a klubot, az utcát is.

Lesétálok egészen a köves partig, ahol néhány ember és egy-két pár andalog. Felugrom egy távoli sziklára, leülök, és a tenyeremre támaszkodom.

Elveszem a vad szimfóniában, a kövekhez csapódó hullámok látványában.

Mindig is vonzott a brutalitás. Legyen szó tiltott bokszmeccsekről vagy fájdalmat okozó szexuális játékokról. Ezért is jövök ki olyan jól az erkölcsileg sötét alakokkal, mint Eli vagy Landon.

És ezért is veszek részt minden adrenalinnövelő akciójukban. Szükségem van arra az őrjítő energiára és színtiszta tébolyra, ami vele jár, hogy átvészeljem a napokat.

Több mint fél órán át csücsülök a sziklán mozdulatlanul, de a hirtelen távozásomat kiváltó, bosszantó ok még mindig ott motoszkál a fejemben.

Előveszem a telefonomat, és írok egy üzenetet annak az egyetlen embernek, aki talán megmagyarázhatja, mi a fasz történt velem.

Creighton: Mit jelent, ha egy másik lány arcát látod ahelyett, akit épp meg akarsz dugni?

Azért használom a „dugni” szót, hogy ne kelljen beszélnem a korbácsokról és a botozásról. Tudom, hogy nem ítélne el, de az is biztos, hogy a Daily Mail következő számában visszaköszönne a történetem.

Az unokatestvérem anyám oldaláról szinte rögtön válaszol.

Remington: Azt jelenti, hogy a másikat kell megdugnod. Azt, akinek az arcát láttad, mert a farkad őt akarja, és mi mindig meghagyjuk neki a választás jogát. Ez a legegyszerűbb és legészszerűbb magyarázat. Gyerünk, alattvalóm, őlordsága ezt már rég megtanította neked.

Creighton: De az a másik lány nem is érdekel. Nem az esetem.

Remington: Túlértékelik az ilyesmit. Az ember változik.

Megfeszül az állkapcsom, nem akarom elfogadni Remi válaszát. Végül is rajtam kívül senki sem tartja valami bölcsnek. Az igaz, hogy szórakoztató, de tanácsot csak én kérek tőle.

Valószínűleg ő a legkiegyensúlyozottabb közülünk, de az is igaz, hogy ő az egyetlen a házban, akinek nem King a vezetékneve.

Remington: Egyébként elég szemét dolog, hogy nem válaszoltál tegnap este.

Kilépek a csetfolyamból, válaszra sem méltatom. Megint.

De mielőtt bezárnám az appot, megnézek még valakit, akinek szintén nem írtam már pár hete.

Annikát.

Ujjaim a véget nem érő üzenetei fölött lebegnek. Néha a kedvenc zenéiről mesél – nyilván klasszikusok. Aztán a kedvenc filmjeit sorolja – a Büszkeség és balítélet különböző verzióit. Utána jön a kedvenc étele – a pizza –, amit csak ritkán ehet, mert szigorú szabályok szerint él. És persze jó pár szelfit is küldött.

De mivel nem reagáltam, végül leállt.

Az utolsó üzenetét pont azelőtt küldte, hogy szándékosan elveszítettem a fejem.

Szándékosan, mert tényleg el akartam lökni magamtól. Olyan messzire, hogy rám se nézzen azokkal a csillogó szemeivel és szétnyíló ajkaival.

Az udvariasságom utolsó morzsáit kapta meg az, aki enni adott, és nem nyújtott át ezüst tálcán a bátyjának.

Pont egy hete történt.

Azóta tisztes távolságot tart, még ebéd közben is. Korábban mindig rajtam lógott, és boldogan fecsegett, amíg fel nem álltam az asztaltól.

Most viszont inkább Remi vagy Bran társaságát keresi. Nekik mesél a könyvről, amit olvasott, vagy a filmről, amit nemrég látott.

Ők meghallgatják, figyelnek rá, sőt, még válaszolnak is neki.

Nem úgy, mint én.

Ava egyszer megkérdezte Annikától, hogy letett-e már rólam, mire ő elnevette magát, és gyorsan témát váltott.

De most valóban feladta.

Végre.

Ha tudtam volna, hogy ilyen könnyen megy, már sokkal korábban megkaphatta volna az ízelítőt az igazi énemből. Akkor nem kellett volna elviselnem azt a végtelenül idegesítő vidámságát.

Rákattintok az utolsó szelfire, amit két hete küldött. Mindkét keze az álla alatt, körmei az arcát keretezik. Túlságosan fiatal, sugárzik belőle az a fajta gyomorforgató boldogság, amitől szétpattannak az idegeim.

Igen, én is fiatal vagyok, de csak a korom tekintetében. A mészárlás óta egyetlen pillanatra sem éreztem magam gyereknek.

A telefonom felső részén egy értesítés villan fel. Üzenetem érkezett. Lehet, hogy véletlenül megnyomtam volna valamit?

Csak most esik le, hogy már öt perce bámulom a fényképét.

Kibaszott régóta.

Legördítek, hogy megnézzem, mit írt.

Annika: Szóval, gondolkodtam.

Creighton: Meglep, hogy ilyesmit teszel, mielőtt megszólalsz.

A pöttyök azt jelzik, hogy készül a válasz, majd eltűnnek.

*sikító emoji*

*halálfej*

*Végre! GIF*

Annika: MÉG EGYSZER! Meg tudod ezt ismételni? Halljam a titkos jelszót, különben feljelentelek Creighton elrablásáért!

Mi a faszt akar ezzel?

Annika: Komolyan beszélek. Máris hívom a rendőrséget. Csajkovszkijra esküszöm!

Creighton: Túl sokat beszélsz.

Annika: Hát tényleg te vagy az? Szia! És kösz, hogy ezer évvel később mégis válaszoltál. Nagyon hálás vagyok.

Creighton: Ha tudtam volna, hogy ez lesz belőle, nem tettem volna.

Annika: Várj! Még ne tűnj el! Ez a ridegség már igazán veszélyes. Felmerült már benned, hogy a vastag jégréteg alatt nincs is szíved?

Erre nem válaszolok.

Annika: Tessék, megint itt tartunk. Elolvasod, de nem válaszolsz. Mindegy. Azon gondolkodtam, amit a múltkor mondtál, és kíváncsi vagyok, mit is jelent a „romlott ízlés”. Kutakodtam és megkérdeztem a gyerekkori barátaidat is, de azt hiszem, vagy eltitkoltad ezt az oldaladat előlük, vagy hazudtál nekem. Akárhogy is, szeretném, ha kifejtenéd. Megteszed?

Kezem megfeszül a készüléken, merev ujjakkal pötyögök.

Creighton: Ez lesz az első és utolsó figyelmeztetésem, Annika. Fogalmad sincs, mit kérsz. Adj hálát az égnek, hogy nem érdekelsz, és menekülj! Mert ha elkaplak, élve fallak fel.

Azonnal elolvassa, de most nem jelennek meg a pöttyök.

Helyes.

– Hát itt vagy!

Lezárom a képernyőt, és bedugom a zsebembe a mobilomat, mialatt Landon leül mellém.

– Miért tűntél el, mielőtt beindult volna a buli?

– Nem volt hozzá kedvem – ami enyhe kifejezés.

Zsigerig hatoló undor járta át a testemet.

Nem a szőkeség miatt.

Magam miatt.

A tény, hogy merre kalandoztak el a gondolataim, végleg lelohasztották a férfiasságomat.

– Én jól elszórakoztam mindkettővel. Kösz – dől hátra Landon is, és egyáltalán nem tűnik kielégültnek.

Számára ez most már szinte rutinná vált. És valószínűleg velem is ez van.

A hús a húson, a korbácsok, a botok, a láncok és a szájpeckek élvezete könnyen elillan.

Elég hamar csupán egy mellékes gondolat, egy unalmas szokás lesz belőle.