Savages

Vadak

Ruby Saw

Ruby Saw

Savages - Vadak
Második, bővített kiadás

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Freepik

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-194-1
ISBN Mobi: 978-963-586-195-8

Book Dreams Kiadó

2023

Ruby Saw

Savages – Vadak

„Nem tudok rosszat írni a könyvről, mert minden szavát imádtam! Faltam az oldalakat és nem tudtam betelni vele! Újabb kedvencet avattam az írónőtől!”
@Pesu’s Books

„Düh, bosszú, vér, szerelem, túlfűtött erotika, erőszak, árulás – ezekhez hasonló csemegékkel találkozhatunk a Vadakban, és még rengeteg mindennel, ami úgy tör össze, hogy egyszerre utáld és imádd olvasni ezt a könyvet.”
@KöfférTzitzah

„Egyik csapás után kaptuk a másikat, de ezt egyáltalán nem bántam, mert már megszoktam az írónőnél, és őszintén, ezért is szeretem egyrészt a történeteit.”
@Életem Könyvtára

„Nem elég, hogy hullámzol az érzelmeken, mert, míg egyik pillanatban nevetsz, a másikban már sírsz, te döntheted el, milyen befejezést szeretnél.”
@Igazmondó Szigetem

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

Basement Jaxx – Get Me Off
Becky G – 24/7
Becky G ft. Bad Bunny – Mayores
Besomorph – Hotel California
Besomorph – Lucid Dreams
Bolshiee ft. INTRN – Timing
DJ Tiesto & Andain – Beautiful Things
Gary Clark Jr. & Junkie XL – Come Together
J-Marin – No Time To Die
Kilian K & Derrick Ryan – Down
Lana Del Rey – High By The Beach (Lynhare Remix)
Macklemore & Ryan Lewis feat. Ray Dalton – Can’t Hold Us
M.I.A. – Bad Girls
Nada – Senza un perché
Ofi La Melodia – Boom
Roxy Saint – Smother You
Scott Rill & Dayana – In Out Of Love
Sia – Courage To Change
Thomas-Adam Habuda Shape – of Lies
Tommee Profitt (feat. brooke) – You Are So Beautiful

„Lassan, ahogy halad az idő,

Itt a mi világunk, de szinte eltűnik.

Nélkülem kell menned az emlékeinken.

Lehetsz hős.

Kőbe vésheted a neved,

De a hősök egyedül halnak meg.

Az öröm helyére csend kúszik,

A szív megbénul.

Nincs mit adnom már.

Lehunyom a szemem a karjaidban,

Nem tudsz megmenteni.

Az érzéseim sosem hunynak ki,

Amit irántad érzek, kitörölhetetlen.

Beleégett a szívem darabjaiba.

Sosem feledlek,

De neked el kell felejtened, tovább kell lépned.

Értünk.

Lehetsz hős,

De a hősök egyedül halnak meg.

Most pedig én vagyok a hős.

Érted.”

Ruby Saw

Ransom előszava

Annyi minden történt az elmúlt pár napban, hogy lehetetlen feldolgozni, mégis azt érzem, meg kell próbálnom, különben annak a bizonyos veremnek a mélyére kerülök, ahol akkor voltam, mikor kiderült, hogy édesanyám halott.

Soha többé nem akarok odajutni!

Ez a család nem átlagos, de attól függetlenül boldog, mert mind tudjuk jól, milyen az, ha elveszítünk valakit, ha egyedül maradunk. Mások elítélnek az életvitelünk miatt, de ők nem értenek minket. Mi értjük egymást, ez a fontos, és csak ez számít.

Én értem-e magunkat?

Erre nem tudok pontos választ adni ennyi év eltelte után sem, csak azt érzem, nem éltem volna túl, ha mi nem kerülünk össze. Ez a kötelék tartott életben, de nem csak engem, hanem őket is. Szeretünk, gyűlölünk, mégis egy család vagyunk! A hasonló érzések összehozzák az embereket, de olykor pont emiatt változik meg a személyiség is. Hiába azonos, minden ember másképp dolgozza fel az őt ért rosszat. Két véglet van, ahogyan minden másban is csak két választásod lehet: jó és rossz.

Minden rajtad múlik, minden tettedért te vagy a felelős.

Jól döntöttem-e?

Attól függ, miben. Hoztam rossz döntést, nem is egyet, de ennek a tudatában vagyok, felvállalom. Félek, persze, hogy félek, nem titkolom, ám ez a normális. Az, aki nem fél, szerintem nem is ember, mert ez az érzés tesz minket emberivé. Nem vagyunk istenek, hogy mindent túléljünk. Bár van, aki így gondolja. Közöttünk is...

Ez a történet nem rólam szól, én csupán egy pici része vagyok. A családom története, hogy hogyan esett szét az a látszólagosan nagy idill, amiben évekig éltünk. Valószínűleg én is azt tettem volna, amit Vergilius, ha megalomániás lennék, de szerencsére nem vagyok. Egyetlen mondat akkora lavinát indított el, amiből lehetetlenség kimászni, teljesen maga alá temetett. Ő azonban mégis kitört a vastag hó alól. Ő, aki ennek az egésznek a mozgatórugója. Az egyetlen, aki nem hagyta, hogy felülkerekedjen rajta a félelem. Nagyon félt, de sosem mutatta ki.

Alejandra González első látásra nem az, akinek látszik. Sokkal több bújik meg a szívében és a lelkében, mert hiába is gondolod, hogy mindkettőnek szűkében van, ez nem igaz. A túlélés belénk van kódolva, de nem mindenki tud mit kezdeni ezzel az adottsággal. Ő tudott.

Talán sérültek vagyunk lelkileg, talán nem vagyunk normálisak, de egy biztos: Vadak vagyunk, mert az élet azzá tett minket.

Készen állsz arra, hogy megismerj minket?

***

Először olvasd el, hogyan alakult az életünk gyerekkorunktól kezdve egészen a találkozásunkig. Azután következzen közös történetünk, aminek te választhatod ki a végét.

Bár én is választhattam volna…

Leah története

"Hálás vagyok a szüleimnek, amiért kilencéves koromban lemondtak rólam, mert így igazi családom lehetett. Soká jött a megváltás, de megérte. Minden egyes percét megérte kivárni.„

Nem hiszem, hogy az emberek át tudják érezni egymás problémáit. Amikor azt mondják, sajnálom, akkor nincsenek teljes egészében a tudatában annak, hogy mire is mondják. Nem vitatom, vannak közöttünk igazán empatikus személyiségek, de minden élet, minden probléma más és más, így maximum csak egy töredékét tudják átérezni, megérteni.

Amikor azt mondták, sajnálom, megköszöntem, de nem hittem, hogy tudják, valójában mi is az az érzés, amit sajnálnak, mert én sem tudtam pontosan, és nem is tudom, mi az, ami bennem zajlik. A lelkem egy része üres. A kietlen pusztaság néz vissza rám, ha tükörbe nézek.

Vannak dolgok, amikhez mi, emberek kevesek vagyunk. És itt most nem apró életcélokra gondolok, mint például azon izgulni, hogy tudok-e majd házat venni a jövőben, vagy csak egy kis lakást a belvárosban, hanem másra. Komoly feladatokra az életben, mint például meg tudom-e majd találni önmagam.

Miért én? Mit tettem, amiért ezt kapom a sorstól?

Sokan nem emlékeznek a gyerekkorukra. Sajnos én igen. A szüleim Mexikóból Kubába vándoroltak egy jobb élet reményében. Az igazi nevem Alejandra González, félig mexikói, félig kubai származású vagyok. Az apám egy kubai munka során ismerte meg az anyámat. Azért nem használom az édes jelzőt, mert számomra ők nem azok. Nekem nincs sem édesanyám, sem édesapám, életem van csupán, semmi több.

Második házassága volt ez a férfinek, aki nemzett. Az előzőből egy fiú született, a bátyám, Carlos. Egyedül ő érdekel a múltamból, senki más, viszont ez egy másik történet.

Kuba, a Dirty Dancing 2. hazája –, ami szerintem egy lélekölően gyenge próbálkozás volt –, pezsgő ország a hibái ellenére is. Akkoriban még volt munkalehetőség, tudtak dolgozni a szüleim, a bátyám is kivette a részét a munkából, nekem pedig tanulnom kellett.

Az iskolában állandóan a középpontban voltam, akaratom ellenére is. Mindig megvédtem magam, sosem hagytam, hogy büntetlenül illessenek olyan szavakkal, mint korcs, bevándorló, keverék. Fiatalon megtanultam, hogyha nem akarok szomorú kislány lenni, akkor igenis cselekednem kell. Így történt, hogy megrángattam az úri lánykák copfját, kivertem a kezükből a könyveket és csótányokat tettem a szekrényükbe. Egy bátyám volt, ő ellátott jótanácsokkal.

– Alejandra, utálatos vagy! – zokogta a szőke kislány, aki egy amerikai pár gyermeke volt. A háttértörténetére nem emlékszem, de tudom, hogy ő gazdag volt és elkényeztetett.

– Te kezdted, Greta! – mutattam felé. Alig múltam kilenc éves, de már tisztában voltam az igazság fogalmával. Greta pedig bömbölve szaladt el, miközben a szekrényéből csak úgy hömpölyögtek elő a bogarak. Kinevettem. Mégis mit kellett volna tennem? Megérdemelte. Leköpött a többiek előtt. Úgy éreztem, igazságot szolgáltattam.

Persze ebből probléma lett, mert rovarírtót kellett hívni a suliba, annyira elszaporodtak a csótányok, és Greta szülei sem hagyták annyiban. Kicsaptak.

A szüleim nagyon mérgesek voltak rám. Emlékszem, apám hazáig cibált, és miután a védelmemre keltem, megtörtént a legrosszabb.

– De hát bántott! Én csak megvédtem magam, ez nem bűn – próbáltam kimagyarázni a történteket, ám akkor hatalmas pofon csattant porcelán bőrömön.

– Ostoba leány! Most miattad oda egy csomó pénzünk! – ordította, azután ellökött.

– Mit művelsz?! – rontott elé Carlos.

Én csak feküdtem ott az arcomat fogva, és nem tudtam sírni. Nem volt miért, mert nem fájt az, amit tett. A testemnek legalábbis nem. Éktelen harag szabadult el bennem, fújtatva néztem a férfit, akit apámnak neveztem.

– Anyád ki akarja tanítattni, de ez a hálátlan kicsapatja magát abból a drága iskolából – ordított újra az idős férfi. Carlos mellém sietett, de a segítsége nélkül álltam fel.

– Gyűlöllek! – kiáltottam, azután ökölbe szorult a kezem és apám hasába vertem, majd elfutottam, bezárkóztam a szobámba.

Utána kezdtek el folyni a könnyeim, de még akkor sem a fájdalomtól, hanem a dühtől, ami hatalmába kerítette akkor még gyermeki lelkemet. Nem tudtam mit kezdeni vele.

Sosem felejtem el azt a pillanatot. Akkor öntött el először a harag, a csalódottság, ami gyűlöletté alakult. Persze mindez csak idővel, amikor megértettem, mit, miért tettek.

A következő élénk emlékem a kicsapásom után körülbelül egy héttel játszódik. Anyám sírva pakolta a ruháimat egy nagy utazótáskába. Úgy gondoltam, tovább kell állnunk. Kicsit örültem is, hogy új környezetben folytathatom a tanulmányaimat. Emlékszem, még mondtam is neki, hogy ne sírjon, minden jóra fog fordulni. Ma már legszívesebben leköpném, ahogy ott szépen összehajtva csúsztatja a táskába a ruháimat. Szemen köpném. Többször.

Carlos nem volt otthon, ő dolgozott. Kész férfi volt, nem is értettem, miért nem engedte már el a szülők kezét, huszonkétévesen igyekezett támogatni a családját.

Hm, család...

Éktelen sírásban tört ki az anyám, amikor az apám megfogta a kezemet, a vállára vette azt az utazótáskát, és kivezetett a házból. Nem értettem, miért csak ketten megyünk. Emlékszem, sokat kérdezősködtem, ahogy Kuba sötétedő utcáit róttuk.

– Anya miért nem jön velünk? És Carlos? Csak mi megyünk ketten? – érdeklődtem kíváncsian. Teljesen elfelejtettem a történteket, sokkal jobban felvillanyozott, hogy új helyre mehetek, új emberek közé.

– Most csak ketten megyünk – szipogott apám. Azt hittem, ezek örömkönnyek. Gyerek voltam, mindent elhittem.

Se szó, se beszéd, feltett egy kompra, el sem köszönt, otthagyott. Az első pár méter után még azt hittem, visszajön. Annyira nem foglalkoztam azzal, hogy egyedül vagyok, néztem a vizet, a távolodó várost. Aztán eltelt fél óra, de továbbra sem jött felém senki. Mellettem pihent az a táska, amibe anyám a ruháimat pakolta, ő volt a társam, senki más. Nos, hazudok, mert többen is voltak velem. Eleinte az izgatottság, aztán a kíváncsiság, majd jött a bizonytalanság, az értetlenség, végül a félelem.

A családom lemondott rólam. A mai napig nem tudom megérteni ezt, de nem is igazán foglalkoztat, mert a kezdeti évek ugyan nehezek voltak, ám aztán lett értelme az életemnek. A szüleim gyengék voltak, nem tudtak megbirkózni a problémákkal, így a lehető legegyszerűbb utat választották: megváltak a leggyengébb láncszemtől. Tőlem.

A komp Miamiban futott ki. Nem mertem megmozdulni, csak ültem ott, és próbáltam értelmet keresni a történtekben, de annyi idősen nem találtam. Eleinte azt hittem, azért hagytak ott, mert tiszteletlen voltam az apámmal, és elég sokáig ebben a hitben éltem, hogy az én hibám volt minden. Aztán rájöttem, hogy rohadtul nem tehettem semmiről. Abban voltam csak hibás, hogy rossz családba születtem.

Amikor már mindenki leszállt a járműről, elém lépett a kapitány, és érdeklődve nyújtotta felém a kezét. Egy szavát sem értettem, nem beszéltem angolul, ő pedig spanyolul nem. Azt hiszem, akkor tudatosult bennem, hogy nagyon rossz helyen vagyok, nem itt kéne lennem. Próbáltam magyarázni, hogy egyedül vagyok, de a férfi nem értette. Végül megfogta a kezem, és levezetett a kompról.

Az irodába vittek, ahol az egyik alkalmazott beszélt spanyolul, és próbálta megtudni, hol vannak a szüleim.

Kellemes, meleg hangja volt a nőnek, az arcára nem is igazán emlékszem, de a hangja a mai napig a fülemben cseng.

– Kicsikém, kérlek, mondd el, hol vannak a szüleid. Lekésték a járatot? – érdeklődött, amire megráztam a fejem, megszeppenve pillantottam körbe a kis irodában, majd feleltem:

– Nincsenek szüleim.

Ezzel a mondattal kezdődött az új életem Amerikában. Papírok híján arra kellett hagyatkozniuk, amiket mondtam az adataimmal kapcsolatban. Emlékszem, gyorsan nyomtattak egy A/4-es lapot, és a kezembe nyomták. Az a darab papír volt az én útlevelem, személyi azonosítóm, a mindenem. Egyetlen darab fehér lap. A táskám a kompon maradt, de nem is hiányzott, nem is érdekelt.

A lelkem kettéhasadt, és ugyan nem tudtam sírni, de belül pokolian fájt. Sokáig éreztem a sebeket, és még talán ma is érzem, de már nem akkora intenzitással.

Egy gyermekotthonba kerültem, egy olyan helyre, ahol velem hasonló korú gyerekek voltak. Volt saját szobám, foglalkoztak velem, tanítottak a nyelvre, és ugyan eleinte nagyon enni sem tudtam, idővel elfogadtam a helyzetemet, mert nem tehettem mást. Fel kellett fognom, hogy amit addig állandónak véltem, szertefoszlott. Az összes biztos pont eltűnt az életemből, egyedül maradtam gyerekként, kislányként egy olyan világban, ami egyáltalán nem árváknak való. Mert az lettem. Nem igazán gondoltam rájuk, mint mondtam, a lelkemben lévő üresség teljesen kitöltötte a gondolataimat, mint az eső, úgy mosta el az emlékeimet. A fájdalom maradt még velem, hogy nem kellek senkinek.

Ez az érzés egyre csak erősödött bennem, túlnőtt rajtam, és évekkel később ennek köszönhetően borzasztó nagy galibát okozok magamnak, de addig még történt velem pár dolog.

Tizenegy éves koromra már tökéletesen beszéltem az angolt, volt egy kis akcentusom, de ezt az évek múlásával sikerült elhagyni. Újabb problémával kellett szembesülnöm: senki sem akart örökbe fogadni. Nevelő szülők sem voltak hajlandóak magukhoz venni, mert én nem cuki kislány voltam, hanem egy keverék vadember. Legalábbis ilyeneket mondtak rám. Akkoriban nem foglalkoztam ezzel, megértettem, hogy nem vagyok olyan helyzetben, hogy kimutathassam a bennem rejlő érzéseket. Nem úgy, mint otthon, Kubában.

Otthon...

Sötét hajam, sötét szemem volt, és a szemöldököm pár szál híján összeért, ráadásul túlságosan is sovány voltam, nem keltettem egészséges gyerek látszatát. A fogszabályzóról pedig ne is beszéljünk. A legolcsóbb típus volt, mert természetesen az otthon nem igazán akart nagy összegeket költeni a gyerekekre, ha nem muszáj.

Nem akart senki.

Az egyik nyíltnapon végül megtörtem. Emlékszem, szépen öltöztem fel, nagy gonddal igazgattam el a hajamat, és próbáltam a lehető legcsillogóbbra súrolni a fogszabályzómat. Boldogan indultam le az udvarra, amikor meghallottam egy beszélgetést. Egy középkorú pár nézte az ablakból a játszó gyerekeket. Gondoltam, majd most megmutatom, hogy tudok én is cuki lenni. Kihúztam magam, majd ahogy melléjük értem, illedelmesen köszöntem:

– Szép napot kívánok!

– Ah, szervusz! – fordult felém ijedten a nő, majd meglegyezte az arcát.

– Szia, kislány! – intett a férfi is, de rám sem nézett. Úgy hittem, én minden tőlem telhetőt megtettem, indultam tovább, ám a lépcső tetejéhez érve meghallottam, ahogy rólam beszélnek. – Ő sem lehet több, mint tizenegy – mondta a férfi.

– Láttad, hogy néz ki? Mint egy kis béka, ráadásul latin. Nekem nem ilyen lány kell, hanem amerikai – válaszolt a nő kissé ingerülten.

Csak álltam ott, a kezem ökölbe szorult, és úgy éreztem, semmi keresnivalóm ezen a világon. Mihaszna vagyok, senkinek sem kellek. Senkinek! Egy felnőttre is komoly hatással van az, ha szembesül azzal, hogy a létezése szinte felesleges, de ha egy gyerek érez ilyet, az sokkal nehezebb. Felnőttként a személyiségre hat, ám gyerekként a személyiség kialakulására. A sértett szív nem úgy dobog, mint ahogyan a bántalmazás előtt. Reszket. Nem egészségesen lüktet, hanem össze-vissza ver, néha talán ki is hagy egy-egy ütemet. Engem bántottak. A lelkemet zúzták porrá.

Beletörődtem, hogy abban az otthonban fogok élni, amíg el nem érem a felnőttkort. Csendes voltam, csak annyit beszéltem, amennyit kellett, nem barátkoztam, magam voltam, így nem is piszkáltak és nem törhették össze egyébként is darabokban heverő szívemet. Sosem sírtam, mert úgy véltem, nincs értelme. Azzal semmi sem változik, gondoltam.

Tanultam. Ez volt az egyetlen dolog, amibe menekülhettem, a tanulás. Dicsérettel végeztem el az általános iskolát, két nyelven ráadásul, és temérdek plusz munka mellett. Strébernek tartottak, de nem érdekelt, mert legalább ebben az egyben én voltam a legjobb. Büszke voltam magamra, örömmel terveztem a jövőt, hogy majd hova megyek egyetemre, milyen szakon fogok tanulni. Csak ez érdekelt. Nos, egy bizonyos napig.

Semmilyen és szürke volt az életem, amíg nem jött az értesítés, hogy átvisznek egy másik otthonba. Nem mondanám, hogy annyira felvillanyozott a dolog, sodródtam. Nem volt otthonom, felőlem a holdra is küldhettek volna, az se érdekelt volna.

Tizennégy éves voltam, pár hónap múlva volt esedékes a tizenötödik születésnapom. Akkoriban már úgy néztem ki, mint egy nő, és nem úgy, mint egy botsáska. Kidomborodott a fenekem, nőni kezdtek a melleim, és az alakom is nőiesebb lett. A fogszabályzót eldobtam, valamint ismerkedtem a kozmetikumokkal. Magam miatt csináltam, nem azért, hogy másnak tetszek. Legalábbis ezt mondogattam, ám a lelkem mélyén nagyon is azért csinosítgattam magam.

Megérkeztem az új otthonba, ahol egy nagyon kedves férfi fogadott, Sebastian. Kedvesen hellyel kínált, én pedig félve ugyan, de leültem a váróban, négy fiú mellé.

Mondanám, hogy meglepett, de egyáltalán nem, hogy a kísérőm el sem köszönt tőlem, az otthonban is csak ímmel-ámmal búcsúztattak el. Nem ápoltam senkivel sem szoros kapcsolatot, mert nem akartam, hogy újra felszakadjanak a sebek a szívemen.

– Szia, én Mathys vagyok! – fordult felém a két székkel arrébb ülő fiatal srác. Sötét szemei voltak, sötét, félhosszú haja, kissé pattanásos volt, de a mosolya úgy ragyogott, mint a napfelkelte.

– Alejandra – erőltettem az arcomra egy apró mosolyt, majd bólintottam.

– Hú, hát ez a név kissé bonyolult – fújta ki magát, miközben szétterült a kényelmetlen műanyag széken.

– Nem bonyolult, csak te vagy körülményes, öcsi – mordult rá a mellette ülő, igéző zöld szemű, magas fiú. Bólintással köszöntött, majd karba fonta a kezeit.

– Te nem vagy amerikai, jól sejtem? – hajolt szinte az aurámba egy magas, vékony srác, úgy érdeklődött.

– N-nem – ráztam meg a fejem, miközben próbáltam elhúzódni, de szerencsére felegyenesedett.

– Mi se – vonta meg a vállát vigyorogva Mathys. – Ők ott vérbeli, amerikai rossz arcok – mutatott maga mellé, a zöld szemű srácra, és a mellette ülőre. – Én holland vagyok, Dimmie meg orosz, vagyis, hát származású, de itt születtünk, meg minden – magyarázta.

– Miért vagytok itt? – tettem fel végül a legfontosabb kérdést.

– Loptunk, aztán kicsaptak minket az otthonból – vonta meg egyszerűen a vállát. Tovább kérdezősködtem:

– Mit loptatok?

– Piát – állt fel a zöld szemű fiú, majd unottan a folyosó falának támaszkodott.

– Te miért vagy itt? Mit csináltál? – kérdezte izgatottan Dimmie. Óvatosan megigazította középen ragasztott szemüvegét.

– Semmit. Én, am – ijedten néztem végig rajtuk, aztán csak a fejemet ráztam. Nem értettem, mégis mit kellett tennem, amiért elhoztak az otthonból.

– Valamit csak, elvégre itt vagy, a Javítóban – mondta a falnál álló, majd megemelte egyik szemöldökét.

– Javító? – pattantam fel a székről. Hidegzuhanyként ért a szembesülés. Hiszen nem tettem semmit az elmúlt években, csendben voltam, a hangomat se nagyon hallották, és elküldtek ide!?

– Szerintem nem csinált ő semmit, csupán nem kellett már oda, ahonnan jött – állt fel végül az addig csendben üldögélő kék szemű és szőke hajú fiú. – Leo vagyok. Ő Ransom – mutatott a falnál álló felé. – A többieket meg már ismered.

– Dicaprio – kacarászott Mathys mellettem. – Van pasid? – hajolt felém kíváncsian.

– Mim? – rökönyödtem meg. Túl sok volt az információ és az interakció. Egyelőre azt szerettem volna megtudni, hogy mit keresek a Javítóban.

– Hagyd már a hülyeségeiddel! – förmedt rá idegesen Ransom.

– Gyertek be, kérlek! – nyílt az iroda ajtaja, majd egy hang szólt ki. Úgy sejtettem, nekünk szól, így felálltam, magamhoz szorítottam a táskámat és elindultam a tejüveges ajtó felé. Persze ők is velem együtt iramodtak neki, szóval kisebb torlódás alakult ki a folyosón, ami közben valakinek megbotlottam a lábában, és nekidőltem Leo-nak.

Sosem volt olyan közel hozzám férfi még, mint akkor. Sosem láttam, tapintottam, éreztem még ennyire közel magamhoz senkit. Új volt az egész, és nagyon tetszett a szituáció. Hatalmasra nyitotta kéken izzó szemeit, meleg mosoly terült szét az arcán, ami az én szívemet is melengette. Lágyan tette a tenyereit a derekamra, és finoman állított a talpamra. Addig színtelen volt az életem, de akkor megjelent benne pár árnyalat, a kék mindenképpen.

– Bocsánat – mondtam halkan, miközben meglepetten kapkodtam a tekintetem egyik szeméből a másikba.

– Semmi baj, Leah – válaszolt mosolyogva majd elengedett.

Ez a becenév pedig rajtam maradt, bár nem tudom, honnan jött, vagy, hogy, de tetszett. Jobban, mint az Alejandra.

– Leo meg Leah, fhi, de eredeti – csóválta csalódottan a fejét Mathys, ahogy elhaladt mellettem, de az ajtó előtt megállt. – Csak utánad, kisasszony! – hajolt meg, vagyis valami hasonlót csinált. Vicces figura volt.

– Köszönöm – mosolyogtam rá, és beléptem az irodába, a fiúk pedig követtek.

Egy éjszakát töltöttünk a Javítóban, másnap költöztünk. Mi, öten. Hogy hova? Nos, a szimpatikus szociális gondozó magához vett minket.

Sebastiannak fájdalmas múltja volt, és isteni jelnek vélte a megjelenésünket. Nem habozott, eldöntötte, hogy mindent meg fog adni nekünk.

Amikor beléptem a házba, abba a házba, amire azt mondhattam, otthon. Amikor beléptem abba a szobába, abba, amire azt mondhattam, az enyém, akkor először sírtam. Sírtam, mert úgy éreztem, valaminek vége, és valami új, jobb kezdődik. Erre mondják azt, hogy elkezdtem élni az életemet.

Családom lett, de még milyen. Én voltam a legfiatalabb, tizenöt éves. Utánam következett Mathys, ő tizenhat éves volt, a középső, tizenhét évesen Dimitrij, majd Leo és Ransom. Mindketten tizennyolc évesek voltak, pár hónap különbséggel. Ransom volt a legidősebb közöttünk. Mindnyájukat nagyon szerettem, mindegyikükben volt valami egyedi, szerethető. Mathy nagyon vicces, laza volt. Dimmie szöges ellentéte, a kocka, aki állandóan csak okoskodik, de ha a helyzet úgy kívánja, akkor lazítani is tud. Leo a kedves, megértő és megfontolt srác szerepében tetszelgett, amíg Ransom volt a legnagyobb lázadó közöttünk. Ha Sebastian azt mondta, zöld, Ransom azt, hogy piros.

Iskolába jártunk, egyetemre, Sebastian gondoskodott rólunk, mi pedig azzal háláltuk meg, hogy elvégeztük a házimunkát, bevásároltunk, szerveztünk hétvégi programot, hogy együtt lehessen a család.

Család!

Idővel feléledtek bennem olyan dolgok, amire addig nem volt példa. Használni kezdtem a nőiességemet, és az érzés fenekestül forgatta fel az addigi nyugodt kis életemet. Tizenhét éves koromig elökörködtem a fiúkkal. Nem voltunk testvérek, de úgy láttuk egymást, úgy bántunk egymással. Mind védelmeztek, mind igyekeztek segíteni nekem, amiben csak kellett, amikor csak szükségem volt rájuk. Aztán történt valami...

Ransom és köztem tényleg csak baráti, mondhatni testvéri viszony volt. Ő tanított meg, hogyan kell letüdőzni a cigarettát, amikor a jogsin görcsöltem, ő segített finomítani a vezetési stílusomat, majd tőle kaptam az első csókot, és ő vette el a szüzességemet is.

– Sebastian, kérdezhetek valamit? – léptem közelebb hozzá, és megszeppenve néztem fel rá. Magasabb volt nálam, erős várként tornyosult előttem.

Az apám, az édesapám!

– Persze, Lel, gyere csak! – letette a kezében lévő mappát, majd kíváncsian nézett rám. Lelnek hívott, és imádtam, amikor becézgetett. Kicsit félve léptem be a szobájába, mert nem tudtam, hogy vezessem fel a dolgot, de úgy éreztem, tudnia kell róla, az érzéseimről. Tanácsra volt szükségem.

– Én és Ransom, mi... Nos, úgy érzem, nem úgy tekintek rá, mint a testvéremre, és azt gondolom, ez bűn – vallottam be végül mindent kertelés nélkül. Sebastian végtelenül nyugodt ember volt, türelemmel bánt velünk, mindig volt hozzánk egy jó szava, még akkor is, ha rossz fát tettünk a tűzre. Szerettem és tiszteltem.

– Ti nem vagytok testvérek, de persze a testvéri szeretet fontos, ám ez ne tartson vissza a szíved boldogságától – mondta kedves mosollyal az arcán. Ez egy áldás volt, a lelkem pedig megnyugodott.

Ransom és én végül nem lettünk egy pár. Nem érte el azt a szintet az érzés a szívemben, tett róla. Nem haragudtam rá, tudomásul vettem, ám azután olyan ajtók nyíltak meg előttem, amilyenek soha. A testiség, a vágy, az élvezet... Sosem volt körülöttem egyetlen fiú, férfi sem, mert abban a hitben éltek, hogy négy bátyám van, szóval nem is foglalkoztam senkivel sem a házon kívül, így velük töltöttem az időt. Mindenhogyan.

Kissé talán elszaladt velem a ló, de kötetlenül álltunk egymáshoz, nem voltak olyan szintű gyengéd érzelmeim, egyszerűen csak kellettem nekik. Végre kellettem valakinek, és ez felborította a világnézetemet, de erre csak később jöttem rá. Természetes volt, hogy néha megesik közöttünk ez-az, nem kerítettünk nagy feneket neki, csak élveztük a percet. Egyedül Mathyval nem mentem el addig, vele nem akartam, mert az ő lelke azonnal megtört volna, és nem akartam bántani azzal, hogy nem viszonzom az érzéseit.

Nem voltam sosem szerelmes, csak az az érzés erősödött fel bennem mindig, hogy szükségük van rám, az pedig teljesen mindegy volt, hogyan. A szerelem csak később érkezett meg az életembe.

Ahogy idősödtünk, elvégeztük az egyetemet, aztán munkát kerestünk, végül Dimmie bedobta, hogy nyissunk egy pubot, egy diszkót. Kereshettünk volna vele, főleg Miamiban. Majdnem mind szakképzettek voltunk hozzá, így megvolt az alap. Sebastian azonban hallani sem akart róla. Egy darabig. Addig a napig, amíg három utcával feljebb meg nem hirdettek egy két szintes raktárhelyiséget. Szintén isteni jelnek vélte, megvette, és két hónapos felújítás után megszületett a Savage.

Akkor huszonnégy éves voltam. Nem voltam többé korcs, keverék, béka vagy botsáska, de árva sem. Huszonnégy évesen volt családom, diploma a kezemben, volt munkám és nem éreztem úgy, hogy nem kellek senkinek. Sikeres vállalkozást futtattunk fel, jól ment a Savage, túl jól is. Boldogok voltunk, jól éreztük magunkat, de persze nem volt minden ilyen felhőtlen, minden családban vannak problémák, de törekedtünk a megoldásra. Együtt bármire képesek voltunk.

Huszonöt éves koromra mondhattam azt, hogy igen, sikerült megtalálnom önmagam, a helyemen vagyok, ez vagyok én. És amikor minden a helyére került, akkor ütött be a crah, de ez is egy másik történet.

***

Egyetlen tanulság van az életben: Sose bízd el magad! Viszontagságos úton vagyok túl, elhagytak, lenéztek, nem törődtek velem, majd felkaroltak, boldoggá tettek, szerettek. Nem törtem össze, sosem törtem össze. A lelkem mélyén bíztam a reményben, próbáltam nem leírni, és megérkezett, tárt karokkal jött felém. Aztán valaki kirántotta a lábam alól a talajt. Az Ördög hív táncba, mert elbíztam magam, ám nem aggódom, tudok táncolni...

Dimitrij története

"Azt mondták, gyenge vagyok, mert szülők nélkül nőttem fel. Azt mondom, az a gyenge, aki hagyja, hogy annak nevezzék.„

Azt hittem, ez egy rossz álom, de idővel rá kellett jönnöm, nem, nem az, minden valóság.

Nem él bennem olyan élénken a gyerekkorom, hiszen nem is volt. Nem éreztem magam gyereknek sosem, ha pedig mégis, akkor arra nem emlékszem.

Egy las vegas-i árvaházban nőttem fel. Idejekorán, ami azt illeti. Elméletileg anyám Oroszországból érkezett Amerikába. Őt is –, mint sok más, hasonló cipőben járó embert – elvitte a könnyű pénzszerzési lehetőség, a tánc. Egzotikus, erotikus, hasonló műfajok, na, meg a prostitúció. Teherbe esett, de legalább volt annyi esze, hogy nem szakította meg a terhességet, hanem kihordott, megszült, azután lemondott rólam. Isten tudja, merre jár, mit csinál, él-e még. Nem is érdekel. Ő nem engem választott, hanem valami mást, valami olyat, ami szerinte jóval többet ér.

Érhet többet egy anya szemében a függetlenség, mint a saját gyermeke?

Igen, persze! Minden ember, minden nő más és más, mindenkiben van egy kis félsz az ismeretlentől, és igen, van, akiben akkora, hogy inkább leadja azt a "plusz súlyt", ami a mély felé húzza. Szívesen belelátnék az ilyen emberek fejébe, vajon mi játszódhat le ilyenkor az agyukban, mert nem tudom megérteni.

Ez a sztori persze képlékeny. Az árvaház dolgozói mesélték, sokadik győzködés után. Tudni akartam, miért kerültem oda, miért nincsen senkim sem. Lehet, csak kitaláltak valamit, hogy megnyugodjon a szívem, de lehet, mindez valóban igaz. Az az igazság, hogy sokat olvastam az oroszokról. Miként látják a világot, hogyan nevelik őket, milyen a személyiségük, és az, hogy az anyám nem vetetett el, valamennyire alátámasztja ezt a teóriát. A legtöbb orosz nagyon vallásos, így ez bűnnek számított volna, de mégis relatív, mert maga a házasságon kívüli szex és terhesség is hatalmas vétség.

Ha ennyit vétkezett, miért nem tudott volna felnevelni? Akkor már nem lett volna mindegy?

Talán ez ellensúlyozta volna a bűneit. Talán... Ha igaz.

Nagyon sokáig üres voltam. Egy kisfiú, aki valószínűleg orosz, nem igazán mer nyitni a külvilág felé. Sokáig fagyos voltam, mint a táj, ahonnan elméletileg származtam. Féltem a körülöttem lévő interakcióktól, és ezért sosem akartak örökbe fogadni. Azt hitték, van valami gonosz entitás bennem, de nem volt. Csupán a magány démona birtokolta a lelkemet.

Miután megtudtam mindezt – talán hatéves lehettem, vagy hét –, onnantól még jobban fájt a szívem. Egy gyermek, aki megtudja, hogy lemondott róla az anyja, belül meghal. Én is meghaltam, én is azt éreztem, süllyedek, és nincs körülöttem semmi, amiben meg tudnék kapaszkodni.

A Dimitrij Shadey nevet kaptam. Azért árnyék, mert elméletileg a nő, aki hozott az árnyékba húzódva várta, hogy észrevegyék. Szégyenkezett, nem akarta, hogy lássák az arcát. Volt is miért!

Egy ideig azt gondoltam, talán jobb lett volna, ha édes tudatlanságban maradok a múltamat illetően. Nehéz súlyként nehezedett rá ez a sok sötét információ a lelkemre. Menekülni akartam, mert fájt. Játszani nem volt kedvem, akkor már nem akartam gyerek lenni, pláne egy olyan, aki senkinek se kell. Felnőtt akartam lenni, munkával, házzal és autóval, hogy bárhová elmehessek, ne határoljanak be falak, kerítések, de legfőképpen ismeretlenek ne. Ez az árvaház rohadt nagy szívás volt, és erre alig hétévesen kellett rájönnöm.

Száraz szakkönyvekre cseréltem a Superman képregényeket, miután teljesen megtanultam olvasni. Ez volt az egyetlen dolog, ami lekötött, az olvasás. Regényeket nem akartam olvasni, mert tudtam jól, minden csak illúzió, és nekem tényekre volt szükségem, nem hamis mesékre. Rövid időn belül megtanultam, hogyan működik a számítógép, mind műszakilag, mind programokon belül. Minden szabadidőmet az árvaház könyvtárában töltöttem, és a gépeket szereltem, programoztam, törődtem velük. Az iskolában sem igazán érdekeltek a humán tantárgyak, nem is voltam jó belőlük sose, de amihez kellett valamilyen műszaki alap, abból kitűnő voltam.

Tizenhárom éves koromban, az egyik napon azonban történet valami. Szóba elegyedett velem egy lány. Persze, beszélgettem a többi bentlakóval, de random dolgokról, hülyeségekről, semmi fontos nem volt ezekben a beszélgetésekben. Akkoriban kicsit nyitottabb voltam már, viszont erre nem voltam felkészülve.

Amber csinos lány volt. Hosszú, szőke haja finoman omlott a vállára, mogyoróbarna szemei aranyszínűen csillantak meg a fényben, és tökéletes, porcelán bőre volt. Ő volt a legszebb. Nekem legalábbis, de én akkor már a tudomány embere voltam. Szóval nem akartam a lányokkal foglalkozni, ha nem muszáj.

– Szia Dimitrij! – állt meg előttem, és csodaszép mosolyt villantott. Az sem zavart, hogy hiányzott a jobb oldali szemfoga, vagyis akkor nőtt, vagy valami hasonló.

– Szia! – köszöntem zavartan, és fordultam volna vissza az aktuális olvasmányomhoz.

– Nincs kedved bújócskázni velünk? Én, Pippa, meg Valentine és a fiúja – szinte belepirult az utolsó szóba. Nem igazán értettem az apropót, de jó ideje nem hívott senki se játszani, szóval belementem.

– De, szívesen – villantottam bárgyú mosolyt, aztán felálltam az asztaltól.

Emlékszem, ahogy az udvarra mentünk, az utolsó pár lépésnél megfogta a kezemet. Megijesztett, mert hasonló addig nem történt velem. Boldogan mutatott be a lányoknak és Gus-nak, hogy én is játszom, és én leszek a párja a játékban.

Gus számolt, mi addig elbújtunk. Volt egy hatalmas, üreges rózsabokor az udvaron, én oda rejtőztem el. Kis idő múlva megjelent Amber is. Vihogva simult mellém, majd belekapaszkodott a karomba. Kerek szemekkel néztem le a lányra, hogy ez mit jelentsen.

– Tudod, Dimmie, azt hiszem, meg kellene csókolnod – mondta ki egyszerűen.

– Tessék? – nyeltem egy hatalmasat, és őrülten verejtékezni kezdtem.

Csók? De hiszen csak játékról volt szó! Mit gondol ez a lány? Kinek gondol?

Nagyon sok kérdés cikázott a fejemben, kerestem az okot, a megoldást. Sosem csókolóztam, még lánnyal se voltam úgy, ahogy akkor Amberrel. Mit tudtam én a női dolgokról.

– A rózsabokor alatt vagyunk, ez nagyon romantikus, és nekem nagyon tetszel – sütötte le szégyenlősen a tekintetét.

Amber sem volt közömbös számomra, nagyon csinosnak találtam, de voltak fenntartásaim ezt a dolgot illetően.

– Ez kicsit gyors, nem gondolod? – igazítottam meg zavartan a szemüvegemet.

– M-m – hümmögve rázta meg a fejét. – Mire vársz? Szeretném, ha a fiúm lennél – mondta csillogó szemekkel, széles és reményteli mosollyal.

Bizonytalan voltam, de végül megcsókoltam. Gőzöm sem volt, mit csinálok, csupán sodródtam. Nem akartam csalódást okozni neki. Óvatosan átkaroltam törékeny derekát, majd lehajoltam, és az ajkához érintettem az enyémet. Váratlanul szétnyitotta a száját, és átdugta a nyelvét. Kipattant a szemem, de miután rájöttem, hogyan is kell ezt csinálni, már mámoros volt az egész, nem kínos. Varázslatos első csókom volt, vagyis mindkettőnknek az volt. A szívem túlcsordult, és noha azt hittem, minden nő kegyetlen és olyan gonosz, mint az, aki elhagyott, Amber felnyitotta a szememet, hogy ez nincs így.

Ő és én egy pár lettünk, nagyon szerelmes voltam belé, mindent megtettem volna érte, de volt egy kis probléma. Ahogy idősödtünk, úgy kezdtünk a ház terhére lenni. Amber és én egyidősek voltunk, szóval, amikor betöltöttük a tizenötöt, közölték velünk, hogy el fognak költöztetni minket. Nem egy helyre szólt a jegyünk. Összetört minket a hír.