Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. Első hibák

II. Ismeretlen szenvedések

III. Harmincéves korban

IV. Isten ujja

V. Két találkozás

VI. Egy bűnös anya öregsége

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Honoré de Balzac

A HARMINCÉVES ASSZONY

fordította:
Szalai Emil

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-272-2 EPUB

ISBN 978-963-559-273-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
La Femme de trente ans

első kiadás: 1842

az elektronikus változat az 1920. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Artemisia Gentileschi (1593 – ?1656) Önarckép
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Első hibák

Az 1813. év április elejének egyik vasárnap reggele azoknak a szép napoknak egyikét ígérte, amelyen a párizsi először látja az évben a gyalogjárót tisztának és az eget felhőtelennek.

Közvetlenül déli tizenkettő előtt, két fürge ló vonta, ragyogó díszhintó fordult a Castiglioni utcából a Rivoli útra és azok mögött a kocsik mögött állott meg, melyek a Feuillants-klastrom kis előterén, a nemrég megnyílt rácsozat előtt sorakoztak.

Ezt a könnyed fogatot egy beteges és bánatos külsejű férfi hajtotta. Szürkülő haja, mely csak részben födte el sárga koponyáját, vénebbnek mutatta, mint amilyen valósággal volt.

Odavetette a gyeplőt az inasnak, aki kocsija mögött követte. Aztán kiszállt s egy fiatal leányt emelt karjaiba, aki bájos szépségével azonnal magára vonta a tétlenül sétálók figyelmét. A leányka, mikor a hintóban fölállt, odaadón engedte derekát átölelni és karjait kísérője nyaka köré fonta, aki olyan vigyázva tette le a gyalogjáróra, hogy zöld ripszruhájának díszítése sem gyűrődött össze. Egy szerelmes ifjú se bánhatott volna vele több gonddal és figyelemmel.

Úgy látszott, hogy az ismeretlen férfi édesatyja ennek a gyermeknek, aki köszönőszó nélkül, bizalmasan karon fogta és gyorsan maga után vonta a kertbe. Az öreg úr észrevette, hogy néhány fiatalember bámuló tekintettel nézi a leányt és erre arcáról eltűnt egy pillanatra a szomorúság.

Ámbár már rég elérte azt a kort, amelyben a férfiaknak meg kell elégedniük azzal a csalóka gyönyörűséggel, melyet a hiúság nyújt, most mégis elmosolyodott.

- Azt hiszik, hogy a feleségem vagy! - súgta a leányka fülébe és kiegyenesedvén, megindult, de olyan lassú lépésekkel, hogy a leányka szinte kétségbeesett.

Úgy hatott, mintha az öreg úr szinte kacérkodnék leánya oldalán. Annyi bizonyos, hogy jobban örült, mint a kicsike, azoknak a pillantásoknak, melyeket a kíváncsiak a leánykának barna posztócipőcskékbe bujtatott lábacskáira, a jól szabott ruhában nagyszerűen érvényesülő termetére s üde nyakára vetettek, melyet nem takart el teljesen a hímzett fodros szegély.

Menés közben egy-egy pillanatra fölvetődött a leányka szoknyája s ekkor a cipőcskék fölött az áttört kötésű selyemharisnya likacsain át kitetszett finom vonalú lábainak tömött, teli formája.

Sokan elébe kerültek a párnak, hogy megcsodálják és újra meg újra lássák a leányka üde arcát, amely körül néhány kedves hajfürt enyelgett. A hamvas arc színességét éppúgy emelte az elegáns kalap rózsaszínű bélésének visszaverődő fénye, mint a türelmetlenség s a vágyakozás, mely csak úgy sugárzott minden vonásából.

Valami édes pajkosság csillogott ki szép mandulaalakú, fekete szeméből, mely fölött ívalakú szemöldök húzódott s melyre hosszú pillák borultak. Az élet és az ifjúság rápazarolta minden kincsét erre a bájos arcra és erre a termetre, mely kecses és formás volt, noha az öv - akkori divat szerint - keble alatt fonta át derekát.

A leányka nem törődik a hódoló-bámuló tekintetekkel, hanem szinte félve néz a Tuileriák kastélya felé. Bizonyára oda igyekszik.

Háromnegyed tizenkettőre járt. Még korán volt; a Tuileriák kastélyából már jönnek vissza asszonyok, akik ott pompázni akartak öltözékükkel. Bosszúsan fordítgatják hátra a fejüket, mintha sajnálnák, hogy már későn jöttek s elmulasztottak valami nehezen várt látványosságot. Ezek a várakozásukban csalódott, szép asszonyok rossz kedvükben egy-egy bosszús szót hangosabban ejtenek ki s a leányka hallja ezeket a röptükben véletlenül hozzáért szavakat, mire izgatott nyugtalanság fogja el.

Az öreg úr inkább kíváncsi, mint gúnyos szemmel kémleli a kicsikének bájos arcán a türelmetlenségnek és félelemnek jeleit és a nagy gond, mellyel megfigyeli, azt sejteti, hogy aligha nincs valami apai aggodalma.

A tizenharmadik vasárnap ez az 1813. esztendőben. Két nap múlva indul útnak Napóleon abba a végzetes háborúba, melyben egymásután veszti el Bessièrest és Durocot; megnyeri a lützeni és bautzeni emlékezetes csatákat; az osztrákok, a szászok, a bajorok, valamint Bernadotte is elárulják és megvívja a borzalmas lipcsei csatát. A mai fényes csapatszemle, melyet maga a császár vezényel, utolsója volt azoknak a katonai parádéknak, melyek oly hosszú ideig bámulatra ragadták a párizsiakat és az idegeneket egyaránt. A régi gárda utoljára hajtotta végre a kitűnően betanult felvonulásokat, melyek fényükkel és tökéletességükkel gyakran még azt az óriást is bámulatba ejtették, aki most készült párviadalra kelni Európával.

Valami sajátosan szomorú hangulat fényes és nagy kíváncsi tömeget vonzott a Tuileriákba. Mintha mindenki kitalálta volna a jövőt és mintha sejtette volna, hogy majd a képzelet nem egyszer fogja visszaidézni ezt a csodaszép képet, mikor Franciaországnak ezek a hősies napjai már csak mintegy a regék világa gyanánt fognak feltünedezni.

- Siessünk jobban, papa - mondta a leány pajkosan-enyelgő hangon és húzta maga után az öreg urat. - Hallom már a dobszót!

- A Tuileriákba bevonuló csapatok verik! - felelte az öreg úr.

- Vagy a már kivonuló csapatok... Mert mindenki visszajön már! - felelte a leány olyan gyermekesen keserves hangon, hogy az öreg úr elmosolyodott.

- A parádé csak félegykor kezdődik - mondotta és azon volt, hogy el ne maradjon siető leánya mögött.

Aki látta, hogy mint emelgeti a leányka jobb karját, azt hihette volna, hogy futni akar. Kicsike, finom kesztyűbe bujtatott keze türelmetlenül szorongatta zsebkendőjét és úgy hatott, mint evező, mikor a csónak szeli a habokat.

Az öreg úr elmosolyodott egy-egy pillanatra; de időnként viszont valami futó, aggodalmas kifejezés borult kiszáradt, beesett arcára. Az a végtelen szeretet, mellyel ezen a bájos kis teremtésen csüggött, csodálattal töltötte el a jelen iránt és aggodalommal a jövő miatt. Mintha egyre azt mondaná magának: «Óh, ma boldog a kicsike, de vajon az lesz-e mindig?»

Mert az öregek hajlandók a maguk fájdalmait és szenvedéseit beleérezni a fiatalok jövőjébe is.

Mikor atya és leány az oszlopsorhoz értek, melynek ormán a háromszínű zászló lengett és melyen át a Tuileriák kertjéből a Carrouselbe juthatni, az őrszemek parancsoló hangon kiáltottak rájuk:

- Ma itt tilos az átjárás!

A kicsike fölpipiskedett lábujjhegyére és egy nagy sereg díszesen kiöltözött asszonyt látott, kik mindkét oldalról megtöltötték a márványoszlopos folyosókat, melyeken a császárnak át kellett haladnia.

- Látod, papa, későn indultunk el hazulról.

S a leányka fájdalmas arckifejezése világosan mutatta, hogy mennyire ott szeretett volna lenni a csapatszemlén.

- Ugyan, Júlia, hát akkor forduljunk vissza; úgy sem szereted, ha tolonganak körülötted.

- Maradjunk, papa. Innen is láthatom valahogy a császárt. Hátha elesik a háborúban, akkor nem láthatom többé soha.

Az atya kissé megremegett, mikor ezeket az önző szavakat hallotta. A leányka hangjában ott bujdosott a sírás. Az atya ránézett gyermekére s úgy látta, hogy lecsüggesztett pillái alatt könnyek csillognak. És ezeket a könnyeket nem a bosszankodás, hanem azoknak az első lelki fájdalmaknak egyike fakasztotta ki, melyeknek titkát egy öreg apa könnyen kitalálja.

Júlia hirtelen elpirult és kiáltás röppent el ajkáról. Sem az öreg úr, sem az őrszemek nem tudták: miért?

Erre a sikoltásra egy tiszt, aki az udvarból a lépcsőzet felé sietett, hirtelen hátrafordult, előre jött a kertbe vezető oszlopsorig és fölismerte a leányt, akit egy pillanatra eltakart a gránátosok magas medvebőr süvege.

A leánykára és az öreg úrra vonatkozóan tüstént felfüggesztette a parancsot, melyet maga adott, azután nem törődvén az oszlopfolyosót ostromló elegáns tömeg zúgásával, gyöngéden bevonta magához az ujjongó gyermeket.

- Most már nem csodálom, hogy Júlia úgy bosszankodott és úgy sietett. Tudta, hogy te vagy szolgálatban! - mondta az öreg úr a tiszthez komoly, de egyúttal kissé gúnyos ízű hangon.

- Ha jó helyet akar, herceg úr, - felelte a fiatal tiszt - ne vesztegessük az időt csevegéssel. A császár nem szeret várni s a tábornagy engem bízott meg, hogy megtegyem neki a jelentést.

Miközben beszélt, bizalmas kedvességgel fogta karon Júliát és vitte magával a Carrousel felé.

Júlia ámulva látta, hogy milyen óriási tömeg szorong azon a kis helyen, mely a kastély szürke falai és a Tuileriák udvara közepének porondja körül vont vasláncok közt terül el. Az őrség sorfalának, melyet azért állítottak föl, hogy a császár és a vezérkar akadály nélkül jöhessen s távozhasson, ugyancsak meleg munkájába került, hogy el ne sodorja a tolongó tömeg, mely úgy zúgott-zsibongott, mint a méhkas,

- Ugye, nagyon szép lesz? - kérdezte Júlia mosolyogva.

- Vigyázzon! - kiáltotta a tiszt és derékon ragadván a leányt, eres karjával hirtelen fölemelte és egy oszlop mellé állította.

Ha ez meg nem történik, az a fehér paripa, melynek nyergét aranyhímzésű zöld bársony borította és melyet Napóleon mamelukja, közvetlenül az oszlopsor mellett vezetett kantárszáron, aligha fel nem lökte volna a kíváncsi leányt. A császár paripája tíz lépésnyire követte a főtisztek, az uralkodó kísérete számára kirendelt lovakat.

A fiatalember az öreg urat és leányát a tömeg elé állította, az oszlopsor jobb sarokköve mellé és a feje intésével figyelmébe ajánlotta őket a két gránátosnak, akik közé kerültek.

Mikor a tiszt visszatért a kastélyba, öröm és boldogság váltotta fel arcán azt az ijedséget, melyet a császár lovának hirtelen hátra ugrása merevített reája.

Júlia titokzatosan megszorította a kezét, lehet, hogy hálából, szívességéért vagy lehet, hogy ezt fejezze ki: - Csakhogy láthatom végre!

És Júlia szívélyesen meg is bólintotta a fejét, válaszképpen arra az udvarias, könnyed köszönésre, mellyel a tiszt, mielőtt eltűnt, feléje és atyja felé fordult.

Az öreg úr, aki úgy látszik szántszándékkal hagyta együtt a két fiatal teremtést, leánya mögött maradt. Komoly arckifejezéssel állott ott. Hadd higgye Júlia, hogy nem látja.

Csak titkon figyelt gyermekére. Nem zavarta. Sőt úgy tett, mintha teljesen elmerült volna a Carrousel nyújtotta ragyogó látványban.

Mikor Júlia ismét atyjára emelte szemét, olyan volt a tekintete, mint az iskolásgyermeké, aki fél a tanítójától. Az öreg úr biztató, derült mosollyal felelt erre a tekintetre, de fürkésző szeme a folyosó végéig követte a tisztet és látta minden részletét, mozzanatát ennek a hamarosan lefolyt jelenetnek.

- Milyen szép! - mondotta Júlia halkan és megszorította atyja kezét.

Az a színes, ragyogó látvány, mely a Carrouselben a szemek elé tárult, ugyanezt a felkiáltást fakasztotta ki az ezernyi néző ajkán is. Az arcok szinte megmerevedtek a bámulástól.

Azt a szűk, kövezetlen területet, mely a kastéllyal szemben, a Carrousel rácsa mentén húzódik tova, éppen olyan szorongó, lelkes tömeg lepte el, mint az, melynek közepette az öreg úr és leánya állottak.

Ez a tömeg, a női ruhák tarkaságával, még jobban kiemelte azt a hatalmas négyszögű teret, melyet a Tuileriák épületei és ez az újonnan fölállított rácsozat zártak be.

Ezt a rengeteg térséget, a régi gárda díszszemlére felvonult ezredei töltötték meg. A kastéllyal szemben, hatalmas benyomású, tízes tagozású kékszínű arcvonalban helyezkedtek el.

Az övezeten túl, a Carrouselen belül, szintén párhuzamos harcvonalakban, gyalog- és lovasezredek állottak, hogy majd felvonuljanak a rácsozat közepét ékesítő diadalív alatt, melynek ormán ez idő tájt a velencei Szent Márk-templom remek érclovai állottak.

Az ezredek zenekarait, melyeket a Louvre boltívei alatt állítottak fel, eltakarták a szolgálatban álló lengyel lándzsások.

A négyszögű porondnak egy nagy része üres volt. Olyan hatást tett, mint valami óriási aréna, mely készen várja, hogy benne hajtsák végre mozdulataikat ezek a néma csapattestek, melyeknek katonai művészettel, szabályosan csoportosított tömegeiben tízezer szurony verte vissza a letűző nap sugarait.

A levegő hullámszerűen lengette a katonák tollbokrétáit; úgy hajladoztak, mint az erdő fái az erős szélben. A néma, csillogó csapatokat ezer meg ezer színben ragyogtatta az egyenruháknak, hajtókáknak, fegyverzeteknek és vállrojtoknak tarka változata.

Ezt az óriási képet, kicsinyített mását valamely ütközet előtti csatatérnek, bizarr részleteivel együtt poétikus keretbe foglalták a hatalmas épületek, melyeknek rendületlen mozdulatlanságát utánozták a katonák és a parancsnokok. A néző a roppant emberfalakat önkénytelenül ezekkel a kőfalakkal hasonlította össze.

A tavaszi nap, mely pazarul szórta sugarait a nemrég épült fehér épületekre és a százados szürke falakra, fénnyel árasztotta el a nap barnította arcoknak ezt a megszámlálhatatlan sokaságát. Valamennyi kiállott veszedelmekről beszélt és komoly méltósággal várta a még eljövő veszedelmeket. Az ezredesek egyedül jártak föl s alá a hős katonák alkotta harcvonalak előtt. Az aranyban, ezüstben, kékben, bíborban ragyogó csapatok mögött a kíváncsi nézők ott láthatták a háromszínű zászlócskákat, melyek hat fáradhatatlan lengyel lovas lándzsáin libegtek. Ez a hat lovas úgy száguldott fel s alá a csapatok és a nézők között, mint pásztorkutyák valamely mezőn áthaladó nyáj előtt. Az volt a feladatuk, hogy a kíváncsiakat arra a kis térségre szorítsák vissza, melyet a császári rácsozat mellett a közönség részére tartottak fenn.

Ezeknek a lovasoknak mozgása nélkül, az ember a Csipkerózsika elvarázsolt palotájában, az alvó erdő közepén képzelhette volna magát.

A gránátosok magas medvebőr süvege fölött elsuhanó szellő bizonyította legjobban, hogy milyen mozdulatlanul állanak a katonák, éppúgy, ahogy a tompa moraj éreztette legjobban, hogy milyen hallgatag a tömeg. Csak közbe-közbe hangzott fel egy-egy zörrenés vagy egy-egy tompa dobbanás, ha véletlenül megérintették a nagy dobot és ez a hang, amint visszaverődött a császári palota falairól, úgy hatott, mint valami távoli, viharhirdető égzengés.

Leírhatatlan lelkesedés nyilatkozott meg a tömegnek ebben a némaságában. Franciaország búcsúzni akart Napóleontól, előestéjén annak a háborúnak, melynek veszedelmeit a legegyszerűbb polgár is előre látta. A francia császárság forog most kockán! Lenni vagy nem lenni! Ez a gondolat töltötte el a polgárságot és a katonaságot egyaránt s mind a kettő szótlanul szorult össze abban a kis körben, mely fölött Napóleon sasa és Napóleon szelleme lebegett.

Ezeket a katonákat, akik Franciaország utolsó reménységei, Franciaország utolsó vércseppjei voltak, ugyanaz a nyugtalan kíváncsiság hatotta át, mint a nézőket. A nézők és a katonák legtöbbje talán örökre búcsúzik egymástól; de minden szív, még a császár legnagyobb ellenségeinek szíve is, forró imával fordul az éghez, a haza dicsőségéért.

Még azok is, akik teljesen kimerültek abban a küzdelemben, mely Európa és Franciaország között dúlt, még azok is kivetettek a lelkükből minden gyűlölséget, mikor áthaladtak a diadalív alatt; mert megértették, hogy Napóleon, a veszedelemnek napján, magát egész Franciaországot jelentette.

Ebben a pillanatban egyszerre elült a tömeg zsibongó moraja. Olyan mélységes csend lett, hogy egy kis gyermek szava is meghallatszott volna benne.

Az öreg úr és leánya, akiknek csak a szemük mutatta, hogy élnek, most sarkantyúpengést, kardcsörtetést hallanak.

A csörgést-pengést visszhangozzák a kastély boltozatos oszlopfolyosói.

Egy kövéres kis ember jelenik meg egyszerre zöld egyenruhában, fehér nadrágban, lovaglócsizmában. A fején háromszögű kalapot hord, mely éppoly eredeti, mint a kis ember maga. A becsületrend széles, vörös szalagja húzódik alá mellén; oldalán rövid kard lóg. Minden szem, a tér minden pontjáról egyszerre veszi észre ezt az embert. A dobok megperdülnek s két zenekar rázendít a harcias ütemekre, melyeket az édes szavú fuvolától a nagy dobig minden egyes hangszer átvesz.

Erre a harcias riadóra megremegnek a szívek, meghajolnak a zászlók, a katonák egy fogással, egy csapásra tisztelegnek, minden fegyver, a Carrousel első sorától az utolsóig, egyszerre mozdul meg. A vezényszók visszhangként szállnak arcvonalról arcvonalra. A lelkesedő tömegből kitör a kiáltás:

- Éljen a császár!

Az egész tér mozog, forrong, zajlik.

Napóleon fölszáll lovára.

A császárnak ez a mozdulata életet varázsol a néma tömegbe, hangot ad a hangszerekbe, meglengeti a sasokat és a zászlókat és piros izgalmat ver ki az arcokra. Mintha a vén kastély magas falai is kiáltanák:

- Éljen a császár!

Nem volt ez emberi, nem! Bűbájos varázslat volt ez, mása az isteni hatalomnak, vagy inkább tovasuhanó képe ennek a hamar letűnt uralomnak.

Az az ember, akit annyi szeretet, annyi lelkesedés, annyi hódolat és annyi imádat vett körül, akiért a nap ma reggelre elűzte az égről a fellegeket, most ott ült lován, három lépéssel aranyban ragyogó kísérete előtt, jobbján a tábornaggyal, balján a szolgálattevő szárnysegéddel.

- Óh istenem, igen, Wagramnál a csatatűzben, Moszkva mellett a holttetemek közt, mindig ilyen, soha, semmi nem zavarja ki nyugalmából...

Ezt a választ adta a gránátos, aki a fiatal leány mellett állott, mindazoknak, kik kérdésekkel ostromolták. Júlia egy pillanatra elmerült ennek az arcnak nézésébe, melynek nyugalma annyi erőt fejez ki.

A császár észrevette Chatillones kisasszonyt és odahajlott Durochoz. Néhány szót mondott a tábornagynak, ki erre elmosolyodott.

A gyakorlatok elkezdődtek.

Míg a leányka eddig Napóleon közönyös arca és a csapatok kék, zöld és piros vonalai közt osztotta meg figyelmét, most, mialatt a vén katonák csapatai gyors és szabályos mozdulataikat végezték, csakis azzal a fiatal tiszttel foglalkozott, aki a mozgó csapatok közt vágtatott fel s alá és fáradhatatlan buzgalommal újra meg újra ahhoz a csoporthoz tért vissza, melynek élén az egyszerű Napóleon ragyogott.

Ez a fiatal tiszt remek fekete lovon ült és a császár szolgálattevő tisztjeinek égszínkék egyenruhájával kivált ebből a tarka-barka tömegből.

Egyenruhájának hímzései olyan vakítóan csillogtak a nap sugaraiban, magas és keskeny csákójának kócsagja úgy ragyogott ebben a fényességben, hogy a nézők valami lidércfénynek vagy valami testet öltött szellemnek hihették, akit a császár azzal bízott meg, hogy lelkesítse és vezesse a csapatokat, melyeknek fegyverei szikrákat szórtak, amint szemének intésére hol szétváltak, hol egyesültek, hol meg forogtak, mint az örvény habjai, vagy elhúzódtak előtte, mint azok a hosszú, egyenes, emelkedett hullámok, melyeket a haragos óceán vet a partjai felé.

Mikor a gyakorlatok befejeződtek, a szolgálattevő segédtiszt megeresztett kantárszárral vágtatásnak eredt s megállt a császár előtt, hogy meghallgassa a további parancsokat.

Ebben a pillanatban alig húsz lépésnyire volt Júliától, szemben a császári csoporttal, olyasfajta állásban, mint amilyenben Gérard festette Rapp tábornokot az austerlitzi csatát ábrázoló képén.

Most a leány teljes katonai pompájában csodálhatta meg szerelmesét.

Victor d’Aiglemont ezredes - még alig harmincéves - magas, megtermett, karcsú fiatalember volt; szép termetének arányossága akkor érvényesült legjobban, mikor erejét arra használta fel, hogy megzabolázzon egy-egy lovat, melynek elegáns, simulékony dereka szinte hajladozott alatta.

Férfias, barna arcából az a kifejezhetetlen varázs sugárzott, melyet a vonások tökéletes szabályossága ad a fiatal arcoknak. Homloka széles és magas. Sűrű szemöldökkel árnyékolt szeme, melyre hosszú pillák borultak, úgy festett, mint két fehér galambtojás két fekete vonal közt. Orra könnyedén hajlott, mint a sasnak csőre. Ajkának bíbor pírját még jobban kiemelte az elmaradhatatlan fekete bajusznak kunkorodása. Színes, széles orcáin a barnás-sárga szín ritka erélyre vallott. Ez az arc azok közül való volt, melyekre a bátorság rányomta a maga bélyegét és melyekhez hasonlót keresve keresnek manapság a művészek, mikor császárságkorabeli Franciaország valamely hősét akarják bemutatni.

Az átizzadt paripa, melynek nyugtalanul mozgó feje rendkívüli türelmetlenséget mutatott és melynek előrefeszített két mellső lába pontosan ugyanazon a vonalon állott: egyre csóválta hosszú, sűrű farkát; alázatos megadása hű mása volt annak a hódolatnak, amellyel gazdája a császár iránt viseltetett.

Mikor Júlia látta, hogy mint iparkodik szerelmese elfogni és lekötni Napóleon császár minden tekintetét, egy pillanatra féltékenység lopódzott a lelkébe, mert arra gondolt, hogy szerelmese rá még nem is nézett.

Egyszerre csak a Felség parancsszót ejt ki. Victor sarkantyúba kapja lovát és elugrat. De egy oszlopkőnek a homokporondra vetett árnyékától a ló megijed, hirtelen megáll, visszahőköl s fölágaskodik, még pedig olyan vadul, hogy a lovas igazán veszedelemben forog.

Júlia fölsikolt és elsápad. Mindenki ránéz, de ő maga nem lát senkit. Szeme a tüzes lóra szegeződik, melyet a tiszt futtában megfékez, aztán elvágtat, hogy tovább adja Napóleon parancsát.

Ezek a csodás képek annyira lekötötték a leány lelkét, hogy tudtán kívül belefogódzott atyja karjába, aki előtt, ujjainak erősebb vagy gyengébb szorításával, akarata ellen is feltárta gondolatait. Mikor a ló Victort majd, hogy le nem vetette, Júlia olyan erősen odaszorult édesatyjához, mintha maga készülne leesni.

Az öreg úr borús, fájdalmas nyugtalansággal nézte leányának kikelt ábrázatát és szánakozás, féltékenység, sőt a lelkiismereti furdalás is ott bujkált arcának ráncaiban. És mikor Júlia szemének szokatlan ragyogásából, hirtelen sikolyából és ujjainak görcsös mozdulataiból fölismerte gyermeke titkos szerelmét: bizonyára elszomorodva gondolt az öreg úr a jövőre, mert az arca szinte baljóslatú kifejezést öltött.

Ebben a pillanatban Júlia olyan volt, mintha lelke egészen a tisztnek lelkébe olvadt volna át. Mindazoknál a gondolatoknál, melyek eddig rémítették, még sokkal keserűbb torzította el az öreg úr arcát, mikor észrevette, hogy Victor d’Aiglemont, amint elvágtat mellettük, bizalmas tekintetet vált Júliával, kinek nedves szeme és kipirult arca szokatlan izgatottságot mutatott.

Sietve elvezette leányát a Tuileriák kertjébe.

- De papa, - mondta a leány - vannak a Carrousel téren ezredek, amelyek még nem vonultak fel.

- Nem, gyermekem, valamennyi csapat elvonul.

- Azt hiszem, papa, hogy csalódik. D’Aiglemont úr vitte nekik a parancsot, hogy jöjjenek előbbre.

- De rosszul érzem magam. Nem akarok tovább maradni.

Júlia könnyen hihetett az atyja szavainak; csak rá kellett nézni erre az arcra, melyet olyan levertté s fájdalmassá tettek az atyai aggodalmak.

- Nagyon szenved, papa?

Ezt egészen közönyös hangon kérdezte, annyira szórakozott volt.

- Hát nem csak kegyelem és ajándék-e már minden napom? - felelte az öreg úr.

- Már megint meg akar szomorítani, papa, hogy a halálról beszél? Pedig olyan víg voltam. Kergesse el azokat a csúf, sötét gondolatokat.

- Ah, - sóhajtott fel az öreg úr - te elkényeztetett gyermek! A legjobb szívek néha a legkegyetlenebbek. Nektek szánjuk az életünket, csak reátok gondolunk, előkészítjük a boldogságtokát, feláldozzuk hajlamainkat a szeszélyeiteknek, imádunk benneteket, vérünket adjuk nektek: mindez semmi? Hajh, igen, mindezt elfogadjátok gondtalanul, mintha mindezzel tartoznánk nektek! Ha azt akarnok, hogy mindig mosolyogjatok reánk és gőgös szeretetetek soha el ne forduljon tőlünk: akkor isten hatalmával kellene rendelkeznünk. A végén aztán jön egy másik: szerelmes vagy férj s elragadja tőlünk a szíveteket.

Júlia ámulva nézett atyjára, aki lassan haladt mellette, közbe-közbe fénytelen tekinteteket vetve rá.

- Titkolództok előttünk, - kezdte el újra az öreg úr - és talán saját magatok előtt is.

- Mit mond, papa?

- Azt hiszem, Júlia, hogy valamit titkolsz előttem. Te szeretsz - folytatta hamar az öreg úr, mikor észrevette, hogy leánya elpirult. - Ah, azt reméltem, hogy hű lész szegény öreg atyádhoz haláláig! Azt reméltem, hogy megtarthatlak magam mellett boldognak, ragyogónak és csodálhatlak, mint eddig. Amíg nem sejtettem sorsodat, azt hihettem, hogy nyugodt és biztos lesz a jövőd, de most már lehetetlen reméllenem, hogy életed boldog lesz; mert jobban szereted Victorban az ezredest, mint az unokatestvért. Ebben már nem is kételkedem.

- De hát miért ne szerethessem? - kiáltott fel a leány élénk kíváncsisággal.

- Ah, édes Júliám, nem, úgy sem értenél meg engem! - felelte az atya sóhajtva.

- Csak beszéljen, papa! - felelte a leány, a kíváncsiság élénk mozdulatával.

- Jól van, gyermekem, hát hallgass rám. A fiatal leányok gyakran nemes, elragadó, ideális képeket alkotnak maguknak a lelkükben, képtelen, ábrándos eszméket faragnak maguknak a férfiakról, az érzelmekről, a világról. Azután össze-vissza álmodnak mindenféle tökéletességeket; ezekkel, ártatlanságukban, feldíszítenek egy férfit s vakon bíznak benne. És a kiválasztott férfiúban képzeletüknek ezt az ideálját szeretik. De később, mikor már nem tudják magukat kitépni a boldogtalanságból, akkor a csalóka látszat, melyet azzal a sok széppel és jóval felcifráztak, vagy más szóval: az a magasztos ideál: gyűlölt, utált csontvázzá változik. Óh Júlia, jobban szeretném látni, hogy egy aggastyánba szerettél, mint az ezredesbe. Óh, ha bele tudnád magadat képzelni az életedbe, amilyen az mától tíz esztendőre lesz: igazat adnál te is nekem, leányom. Ismerem Victort. Az ő vidámsága szellemtelen; olyas kaszárnyai vidámság; nincs semmi tehetsége és pazarló. Az olyan emberek közül való, akiket az ég azért teremtett, hogy nap-nap után elfogyasszanak és megemésszenek négy lakomát, aludjanak, szeressék azt, aki elébük akad és verekedjenek. A jó szíve... mert jó szíve van... talán ráviszi, hogy odaadja az erszényét valami szerencsétlen embernek, vagy valami jó pajtásának, de különben gondtalan, nemtörődöm ember és nincs megáldva a szíve azzal a gyöngédséggel, amely a férfit egy asszony boldogságának rabszolgájává teszi. És aztán Victor tudatlan és önző. És még sok, sok minden egyéb.

- De, papa, hiszen csak kell, hogy legyen esze, tehetsége és tudása, ha fölvihette az ezredességig…

- Édesem, Victor örök életében ezredes marad. Még eddig nem láttam senkit, aki méltó volna reád - folytatta az öreg lelkesedve.

Hirtelen elhallgatott, szemébe nézett a leányának és folytatta:

- Szegény Júliám, te még nagyon fiatal vagy, nagyon gyönge és nagyon érzékeny; nem bírnád te még el a házas élet gondjait, szenvedéseit. Victort elkényeztették a szülei éppúgy, mint az anyád és én elkényeztettünk téged. Miként reméljem hát, hogy megértitek egymást, mikor különböző az akaratotok s kinek-kinek az akarata engesztelhetetlen zsarnok? Vagy áldozat lennél, vagy zsarnok. Akár az egyik, akár a másik, egyformán sok-sok szenvedést és fájdalmat kellene elviselned. De mivel te finom és szerény vagy, előbb hajolsz meg, előbb adod meg magadat. Végül pedig - mondta az öreg úr izgatott hangon - gyengédségedben engedékeny vagy és mindent megbocsátasz s ezt félreértenék, aztán...

Nem fejezte be, a könnyei nem engedték.

Kis szünet múlva újra elkezdte:

- Victor meg fogja sérteni fiatal lelked ártatlan, gyöngéd tulajdonságait. Ismerem a katonákat, Júlia. Én is szolgáltam a hadseregben. Ritkaság, hogy ezeknek az embereknek a szíve diadalmaskodni tudna azokon a tulajdonságokon, melyeket életüknek szerencsétlen körülményei, vagy kalandos életmódjuk gyökereztettek meg bennük.

- Ugye, papa, - felelte Júlia félig komoly, félig tréfás hangon - eszerint hát tiltakozik az érzelmeim ellen és nem a magam kedvére, hanem a saját kedvére akar férjhez adni.

- Férjhez adni téged a magam kedvére? - kiáltott föl az atya meglepetést kifejező mozdulattal. - A magam kedvére, leányom, mikor nemsokára már nem fogod többé hallani barátságosan, jóságosán zsörtölődő hangomat? Mindig azt láttam, hogy a gyermekek az áldozatokat, melyeket a szülőik értük hoznak, valami személyes érzelemnek tulajdonítják! Légy Victor felesége, Júlia. Egy napon majd keservesen meg fogod siratni az ő jelentéktelenségét, az ő rendetlenségét, az ő önzését, az ő gyöngédtelenségét, az ő szerelmének együgyű voltát és azt az ezerféle más hibát, amelyeket akkor majd te is meglátsz benne. Akkor emlékezzél majd vissza, hogy szegény öreg atyád prófétai szavait szélnek eresztetted ezek alatt a fák alatt.

Az öreg úr elhallgatott; észrevette, hogy leánya dacosan megrázta a fejét. Mindketten szótlanul haladtak néhány lépést a rácsozat felé, amely előtt fogatjuk állott. Ezalatt a leány lopva édesatyja arcát nézegette és lassan-lassan elvonult vonásairól a duzzogó, durcás kifejezés. Az a mélységes fájdalom, mely az öreg úr föld felé hajtott homlokára borult, nagyon meghatotta Júliát.

- Ígérem, papa, - szólt izgatottságtól remegő, gyöngéd hangon - hogy nem beszélek magának többé Victorról, amíg maga is be nem látja, hogy rosszul ítélte meg az ezredest.

Az öreg úr bámulva nézett gyermekére. Két könnycsepp eredt ki a pillái alól és lepergett beesett orcáin. Nem ölelhette meg Júliát ilyen sok nép előtt, de megszorította a kezét, gyöngéden, forrón.

Mikor a kocsiba szállt, akkorra már eloszoltak homlokáról a borús, aggodalmas gondolatok. Leányának kissé levert és bánatos viselkedése korántsem nyugtalanította annyira, mint az a gyermeteg, ártatlan öröm, melynek titkát a csapatszemle alatt árulta el Júlia.

Az 1814. év márciusának első napjaiban, majdnem egy évvel a császár csapatszemléje után, egy hintó haladt az országúton Amboise-ból Tours felé. Elhagyván a zöld diófalugast, mely alatt Erilliére postaállomása rejtőzött, úgy nekiiramodott a hintó, hogy egy perc alatt elérte a Cise hídját, melyet ott építettek, ahol ez a folyó a Loire-ba torkollik.

Itt megállt a hintó.

Attól a vad gyorsaságtól, amellyel a fiatal kocsis gazdája parancsára hajtotta a négy izmos postalovat, egy istráng elszakadt. Így azután a kocsiban ülő két utas, mikor felébredt, kénye-kedve szerint gyönyörködhetett a Loire elragadó partjának egyik legszebb részletében.

Jobbról az utas egyetlen pillantással valamennyi kanyarulatát áttekintheti a Cise-nek, amint ezüst kígyóként kanyarog tova a réteken, melyeket a tavasz első hajtásai smaragdszínűvé varázsolnak.

Balkéz felől a Loire tűnt elő teljes pompájában.

Az a néhány örvény, melyet a hűvös reggeli szél támasztott, számtalan apró síkról csillogva verte vissza a nap sugarait a fejedelmi víznek széles tükörén. Itt is, ott is zöld szigetek emelkednek ki a folyó síkjából, mint egy nyakék smaragd szemei. A folyó túlsó partján, ameddig a szem ellát, a Touraine legszebb mezői tárják fel kincseiket. A távolban a szemhatárt nem zárja el egyéb, mint Cher dombjai, melyeknek ormai most fényes vonalakat rajzolnak az ég átlátszó azúrjába.

A szigetek ritkás lombozatán át, a háttérben, Tours, mint, Velence, a víz öléből látszik kiemelkedni. Ódon székesegyházának harangtornyai felnyúlnak a levegőbe, hol belevesznek néhány fehéren fénylő felleg fantasztikus alakulataiba. Túl a hídon, melyen a hintó megállott, az utas a Loire hosszában egészen Toursig sziklaláncot lát, melyet a természet szeszélye nyilván azért hordott oda, hogy megzabolázza a folyót, melynek habjai szüntelenül vájják az aknát a kő alatt. Ez a látvány mindannyiszor bámulatba ejti az utazót.

Ezek a sziklák szögbe hajlanak a Cise hídja előtt; szakadékiak és bevágásaik közé egy egész falu, Vouvray, fészkelte be magát. Ezeknek a szakadozott domboldaloknak félelmes tekervényei közt, Vouvraytól Toursig szőlőmívelő nép lakik. Nem egy helyütt háromemeletes házak látszanak, mindegyik emelet a sziklából van kicsákányolva s az emeleteket veszedelmes lépcsőzetek kötik össze, melyeket ugyancsak a sziklából hasítottak ki. Az egyik ház tetejéről pirosszoknyás fiatal leány fut le a kertbe. Egy szőlőtő indái és venyigéi között kéményfüst szál a magasba. Vincellérek munkálkodnak a szinte függőleges földeken. Egy leszakadt szikla tetején egy öreg asszony nyugodtan hajtja rokkája kerekét és mosolyogva néz le a lábai alatt elhaladó utasokra, akik ijedt szemmel néznek föl hozzá. Nem aggasztják se a földrepedések, se egy ódon falazatnak mindig leomlással fenyegető omladékai, melyeket csak repkények tekervényes, kusza szövedéke tart össze. Kádárok kalapácsütései hangzanak vissza a tágas pincék boltozatairól. Szóval, a föld köröskörül megmívelt, köröskörül termékeny, még ott is, hol a természet megtagadta a földtől, hogy részt vegyen az emberi munkában. Az egész Loire mentén nincs látvány, melyet össze lehetne hasonlítani azzal a gazdag panorámával, melyet a Touraine tár az utas szeme elé. Ez a hármas kép, melyet inkább csak körvonalak jeleznek, örökre belevésődik a néző emlékezetébe; s ha költő gyönyörködött ebben a látványban, képzeletének álmai gyakran teremtik újjá lelkében ennek a meseszerű látványnak romantikus hatásait.

Abban a percben, mikor a hintó a Cise hídjára ért, néhány fehér vitorla tűnt fel a Loire szigetei között és ez újabb harmóniát varázsolt a harmonikus tájba.

A folyópartot szegélyező fűzfák erős illata belevegyült a nedves szellő párázatába; a madarak dalversenyre keltek; egy kecskepásztor egyhangú éneke búbánatos hangulatot vitt bele a csicsergésbe; a hajósok kiáltozásai pedig azt jelezték, hogy élénk, eleven élet lüktet a távolban.

A könnyed párázat, mely szeszélyesen úszkált az elszórtan álldogáló fák közt, még bájosabbá, vonzóbbá tette ezt a tágra nyílt szemhatárt.

Touraine volt ez teljes pompájában, a tavasz teljes ragyogásában.

Franciaországnak ez a része az egyetlen, melyet nem dúltak később fel idegen haderők: most, ebben a pillanatban is egyetlen nyugodt része az országnak; az ember szinte azt mondaná róla, hogy dacosan néz szembe az ellenség támadásával.

Mikor a hintó megállott, egy katonasipkás fej nézett ki belőle. Csakhamar egy türelmetlen katona maga nyitja ki a hintó ajtaját és kiugrik az útra, hogy összeszidja a kocsist. Ez a touraine-i legény azonban olyan ügyesen szedi rendbe az elszakadt istrángot, hogy d’Aiglemont gróf mihamar lecsillapodik és visszamegy a hintó ajtóhoz, miközben nyújtóztatja karjait, mintha fel akarná éleszteni pihenéstől elzsibbadt izmait. Ásított, végigtekintett a vidéken és kezét egy fiatalasszony karjára tette, ki gondosan, prémes köpenybe volt burkolva.

- Ej, Júlia, - mondta d’Aiglemont gróf rekedt hangon - ébredj már föl és nézd a vidéket. Remek!

Júlia előrehajolt és kitolta a fejét a hintó ablakán. Nyestprémmel bélelt sapka fedte fejét s a prémmel bélelt köpönyeg úgy betakarta egész alakját, hogy csak az arca látszott ki. D’Aiglemont Júlia nem hasonlított már arra a fiatal leányra, aki egykor olyan ujjongva, olyan boldogan sietett a csapatszemlére a Tuileriákba. Még mindig finom arcáról hiányzott a rózsás szín, mely olyan dús ragyogást varázsolt vonásaira- Az éjszakai hűvös nedvesség megkuszált a homlokán néhány fekete hajfürtöt s ettől még jobban kiemelkedett homlokának bágyadt fehérsége, melyen az egykori élénkség mintha megdermedt volna. Viszont szeme szinte természetellenes tűzben ragyogott és a pillák alatt violaszínű vonások sötétlettek fáradt orcáin.

Közönyös tekintettel nézte Cher mezőit, a Loire-t és a szigeteket, Tours és Vouvray hosszan elnyúló szikláit; azután egyetlen tekintetre se méltatván a Cise elragadó völgyét, hamar visszahúzódott a hintó mélyébe és olyan hangon, mely így, a szabad ég alatt rendkívül gyengének tetszett, így szólt:

- Valóban, gyönyörű szép!

Amint láthatni, szerencsétlenségére, diadalmaskodott öreg édesatyja fölött.

- Nem szeretnél ezen a vidéken lakni, Júlia? - kérdezte az ezredes.

- Óh, itt vagy másutt, mindegy! - felelte Júlia odavetve.

- Valami bajod van? - kérdezte d’Aiglemont ezredes.

- Dehogy! - mondotta az asszony, egy pillanatra föllobbant élénkséggel.

És mosolyogva nézvén föl férjére, még hozzátette:

- Csak aludni szeretnék!

Sebes lódobogás hallatszott egyszerre.

Victor d’Aiglemont elbocsátotta felesége karját és a közeli útkanyarulat felé fordította fejét. Abban a pillanatban, hogy az ezredes nem nézett többé Júliára, ennek sápadt arcáról eltűnt az a derült kifejezés, melyet az asszony maga erőltetett rája. Mintha valami fényesség, mely megvilágította, hirtelen elaludt volna. Nem érzett vágyat, hogy újra végig tekintse a tájat, nem bántotta a kíváncsiság, hogy kinek a lova vágtat olyan sebesen; csak hátradőlt a hintó sarkába, tekintete a kocsiba fogott lovak hátára szegeződött s nem volt benne semmiféle érzelem. Az arca olyan kifejezéstelen, szinte együgyű volt, mint egy bretagne-i paraszté, mikor a plébánosa prédikációját hallgatja.

Ebben a percben a nyárfák és virágzó galagonyák közül egy fiatalember törtetett elő gyönyörű paripán.

- Ez angol! - mondotta az ezredes.

- Bizony az! - felelt a kocsis. - Abból a nemzetségből való, amelyik, amint mondják, meg akarja enni Franciaországot.

Ez az ismeretlen azok közé az utasok közé tartozott, akik épp a kontinensen voltak, amikor Napóleon, hogy megbosszulja a nemzetközi jognak azt a sérelmét, melyet a Saint-Jaimes-kabinet az amiens-i szerződés megszegésével követett el, minden angolt, aki csak az ország területén volt, letartóztatott. Ezek a foglyok megadták ugyan magukat a császári szeszélynek, de nem maradtak meg abban a helységben, ahol elfogták őket, se abban, amelyet eleinte választhattak maguknak. Legtöbbjét azoknak, akik most a Touraine-ben laktak, az ország különböző részeiről helyezték ide át, mert régi tartózkodási helyükön nyilván veszélyeztették a kontinentális politikai érdekeit.

Az a fiatal fogoly, aki reggeli unalmát épp ezzel a lovaglósétával akarta elűzni, szintén a hivatalos hatalom áldozata volt. Két esztendő előtt a külügyek minisztériumának egy rendelete kiragadta Montpellier éghajlata alól; a békeszerződés megszegése ugyanis épp Montpellierben érte, ahova azért jött, hogy tüdőbaját gyógyítsa.

Mihelyt a fiatalember fölismerte d’Aiglemont grófban a katonát, hamar elfordította fejét a Cise rétjei felé, hogy kikerülje az ezredes tekintetét.

- Olyan gorombák ezek az angolok, mintha az övék volna az egész földgömb! - mormolta az ezredes. - Szerencsére, Soult meg fogja őket paskolni!

Mikor a fogoly elhaladt a hintó mellett, beléje nézett akaratlanul. Bár ez a tekintet csak rövid, szinte pillanatnyi volt, mégis megcsodálhatta azt a bánatos kifejezést, mely a grófné arcát olyan kimondhatatlanul vonzóvá tette. Vannak férfiak, akik mélyen megindulnak, ha látják, hogy egy nő szenved; ezek a férfiak azt hiszik, a fájdalom állhatatos hűséget vagy szerelmet ígér.

Júlia teljesen elmerült a hintó párnázatának nézésébe s nem vetett ügyet se a lóra, se a lovasra.

Az istráng hamar és alaposan rendbejutott. A gróf ismét beszállt a hintóba. A kocsis mindenáron helyre akarta pótolni az elvesztett időt és sebesen röpítette a két utast az országútnak azon a részén, melyet az aláfüggő sziklák szegélyeznek. Ezek közt a sziklák közt, amelyeken Vouvray híres szőlői érlelődnek, sok takaros házacska emelkedik; ezek mögött, a távolban, Szent-Márton egykori menedékhelyének, a híres marmoutiersi apátságnak romjai látszanak.

- Mit akar tőlünk ez a vékony mylord? - kiáltott föl az ezredes, amikor hátra fordítván fejét, látta, hogy az a lovas, aki a Cise hídjától kezdve követi hintójukat, a fiatal angol.

Minthogy az ismeretlen nem sértette meg az udvariasságnak semmiféle szabályát azzal, hogy az út mentén, a kocsi közelében ügetett, az ezredes, miután fenyegető tekintettel mérte végig az angolt, hintója sarkába húzódott.

Ellenséges indulata mellett is, önkéntelenül észrevette, hogy a ló gyönyörű s a lovas csinos és vonzó. A fiatalembernek valódi angol arca volt; vonásai olyan finomak, bőre olyan lágy és fehér, hogy az embert szinte az a gondolat kísérte, hogy valami törékeny testű leánynak arca ragyog feléje.

A fiatal angol szőke, nyúlánk és magas volt. Öltözködésén az a választékosság és gondosság ötlött szembe, mely a tartózkodó Anglia előkelőit annyira megkülönbözteti.

Az ember azt hitte volna, hogy inkább szemérmetesség, mint a gyönyörködés verte ki a pírt a fiatal angol arcára. Júlia csak egyetlen egyszer vetette föl szemét az idegenre; de erre is szinte férje kényszerítette, aki azt akarta, hogy az asszony is csodálja meg a telivér ló pompás lábait.

Júlia szeme ekkor találkozott az angol félénk tekintetével.