GÖRÖG-RÓMAI MYTHOLOGIA

ÖSSZEÁLLÍTOTTA CSIKY GERGELY

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Table of Contents

BEVEZETÉS.

ELSŐ RÉSZ. A VILÁG KELETKEZÉSE.

MÁSODIK RÉSZ. AZ ISTENEK.

HARMADIK RÉSZ. A HŐSÖK.

A GÖRÖG TRAGÉDIÁK MESÉI.

JEGYZET.

E mythologia első sorban tankönyvűl készült az országos szinész-iskola növendékeinek használatára, s e czéljának megfelelőleg nem annyira a mythosok vallásbölcsészeti fejtegetésével vagy symbolikus és etymologiai magyarázatával foglalkozik, mint inkább arra törekedett, hogy a tankönyv megszabott szűk keretében minél több elemi ismeretet közöljön, mely az ókori költői művek, kivált a drámák mythologiai tartalmának és vonatkozásainak megértésére szükséges; ezért tárgyalja terjedelmesebben azon mythosokat, melyek anyagúl szolgáltak a drámai feldolgozásra, és ezért tartotta kivánatosnak, függelékében az összes görög tragédiák meséit elbeszélő alakban megismertetni.

Cs. G.

BEVEZETÉS.

Az emberi természet szükségét érzi annak, hogy magánál fensőbb, hatalmasabb lényt ismerjen el, mely lételét adta, sorsát intézi, tetteit itéli. E szükségérzet szülte a vallásokat. Hozzá járult az ember képzelő ereje s e fensőbb lényt alakkal ruházta fel, családfával és történettel látta el. A természeti erőket, melyeknek működését tapasztalta, személyesítette és istenítette; tulajdonságaikat saját érzelmeiből és szenvedélyeiből vonta le, saját képmására és hasonlatosságára alkotva isteneit. Mennél fejlődöttebb volt valamely nép képzelő tehetsége, annál gazdagabb volt az istenekről szóló regékben. Ezek a regék (mythosok) teszik tárgyát a mythologiának.

A görög mythologia tehát azon eszméket adja elő, melyeket a görög nép az istenségről alkotott, és azon regéket, melyeket isteneiről képzelt. A nép vallását, mely a jótékony és romboló természeti erőket személyesítette, a költők elbeszélésekkel bővítették ki, melyek az isteneket eszményített emberi alakkal ruházták fel, összefüggésbe hozták egymással s egy nagy családban egyesítették. Hesiod Theogoniája és Homer Iliasa a görög mythologia szent könyvei, melyekből a nép hitét és isteneinek történetét tanulta. A hesiodi és homeri iskolák gondoskodtak e könyvek elterjedéséről, melyeknek a vallási szertartásokkal való összeköttetésök megszentelt tekintélyt adott. A rómaiaknak ellenben nem volt saját nemzeti mythologiájuk. E harczias és kiválóan gyakorlati nép nem foglalkozott istenei családfájával és kalandjaival, hanem midőn jobban megismerkedett a görög irodalommal, költői átvették ennek isteni regéit s a maguk istenei közül azokra alkalmazták, kiknek jelentése leginkább hasonlított a görög mythosok megfelelő alakjaihoz. Azért a görög és római mythologiát együtt fogjuk előadni, az istenek görög nevei mellett mindenütt zárójelben említvén a megfelelő római nevet.

Különben a görög mythologia sem volt csupán a görög szellem szülötte, hanem nagy hatást gyakoroltak fejlődésére a gazdag keleti mythologiák, különösen az egyptomi és indiai.

ELSŐ RÉSZ.

A VILÁG KELETKEZÉSE.

Mindennek kezdete mérhetetlen, sötét űr volt, a Chaos. Ezzel egyesült Eros, a mindent éltető és összekötő szeretet s létre hozta Gaeát (föld) s egyúttal ennek ellentétét, az alatta elterjedő sötét mélységet, a Tartarost (alvilág). A Chaosból született ezen kívül Erebos (homály) és Nyx (éj), s ezek egyesüléséből származott Aether (levegő) és Hemera (nappal). Gaea pedig önmagától létet adott Uranosnak (ég), a hegyeknek és Pontosnak (tenger).

I. AZ ELSŐ ISTENI NEMZEDÉK.

Uranos és Gaea egyesüléséből születtek a titánok, hekatoncheirok és kyklopsok, melyek a hatalmas természeti erőknek és tüneményeknek személyesítései. A titánok tizenketten voltak; hat férfi: Okeanos, Koios, Krios, Hyperion, Japetos és Kronos; hat nő: Theia, Rheia, Themis, Mnemosyne, Phoebe és Tethys. - A hekatoncheirek (százkezű óriások) hárman voltak: Kottos, Giges és Briareus. - A kyklopsok száma szintén három: Brontes, Steropes és Arges.

II. A TITÁNOK.

A titánok közül több pár egyesült s ezek ismét új lényeknek adtak életet. Okeanos és Tethys házasságából születtek a tengeri nymphák; Hyperion és Theia a fény isteneinek adtak életet: Heliosnak (nap), Selenenek (hold) és Eosnak (hajnal). Koios és Phoebe egyesüléséből származtak az éj istenei. Kronos, a titánok legifjabbika Rheát vette nőül s alapítója lett az új isteni nemzedéknek.

III. A MÁSODIK ISTENI NEMZEDÉK.

Uranos féltve uralmát hatalmas gyermekeitől, a kyklopsoktól és a százkezű óriásoktól, azonnal születésük után az alvilágba zárta őket. Gyermekeinek sorsa annyira felbőszíté Gaeát, hogy idősebb fiait, a titánokat, fellázítá Uranos ellen. De csak Kronosnak volt bátorsága megtámadni atyját, kit megcsonkított és letaszított trónjáról. Uranos vére a földre ömlött és cseppjeiből születtek az Erinnysek (furiák) és a Gigasok (kigyólábú óriások). Az elbukott Uranos megátkozta fiát, hogy őt is hasonló sors érje. Kronos most magához ragadta a világ uralmát, de öntudata és atyja átka nem engedé, hogy hatalmát nyugodtan élvezze. Sötét féltékenység kínozta s nehogy megfogja Uranos átka, gyermekeit egymás után, a mint megszülettek, elnyelte. Ez a sors érte Hestiát, Demetert, Herát, Hadest és Poseidont, míg végre anyjok, Rhea, hatodik gyermekét, Zeust, oly csellel mentette meg, hogy az újszülött gyermek helyett pólyába takart követ nyújtott Kronosnak, melyet az minden további vizsgálat nélkül elnyelt, míg Rhea megmentett gyermekét Kréta szigetére vitte. Itt, a Dikte hegy barlangjában nevelték fel Zeust a nymphák; dajkája Amaltheia kecske volt, méhek hordtak számára mézet; és nehogy sirása elárulja atyja előtt, a Korybansok, Rhea papjai, folytonosan nagy zajt ütöttek körülötte.

Midőn Zeus felnövekedett, megtámadta és legyőzte atyját, és a hánytató szerrel, melyet Gaeától kapott, kényszeríté, hogy elnyelt többi gyermekét is kiadja. Az elűzött Kronos a boldogok szigetére menekült, hol az elhúnyt hősök felett uralkodik, s helyébe Zeus uralkodása alatt az új isteni nemzedék, a kronidák léptek.

IV. A TITÁNOK LÁZADÁSA.

A titánok közül némelyek, mint Okeanos, Hyperion, Themis, Mnemosyne, meghódoltak a világ új uralkodójának, de a többiek fellázadtak ellene s iszonyú harcz keletkezett, mely tíz évig tartott. Zeus kiszabadítá börtönükből a kyklopsokat és hekatoncheireket, s ezek segítségével harczolt az Olymposról, míg a titánok Japetos vezetése alatt a szemközt álló Othrys hegyet tarták megszállva. A győzelem végre Zeusé lett, ki a levert titánokat a Tartarosba zárta, melyet Poseidon érczajtóval csukott el. Atlast, Japetos fiát pedig arra itélte, hogy a legszélső nyugaton az ég boltozatát tartsa a vállain.

V. ZEUS HARCZAI A GIGASOK ÉS TYPHON ELLEN.

A titánok leverése után Zeus még nem élvezhette zavartalanul uralmát, mert Gaea elkeseredve gyermekeinek rabsága miatt, most a Gigasokat lázítá fel ellene. E kigyólábú óriások iszonyú erővel támadtak az Olymp ellen, s hegyeket hegyekre halmozva már csaknem elérték, midőn Zeusnak végre sikerült villáma által s a többi olympi isten segítségével őket is legyőzni. De Gaea ekkor sem nyugodott meg s Tartarostól megszülte Typhont, a százfejű, tűzokádó szörnyeteget, melyet Zeus ellen küldött. Új harcz támadt, mely megrázta az eget és földet, míg Zeus villáma e szörnyeteget is legyőzte. A lesújtott Typhont Zeus az Aetna hegy alá temette, honnan gyakran szórja tüzes lángjait az ég felé.

VI. A HARMADIK ISTENI NEMZEDÉK.

A három hatalmas lázadás legyőzése után Zeus végre rendíthetetlenül megerősíté trónját, s megtartva magának a főhatalmat, megosztozott testvéreivel a világuralmon. Hades nyerte az alvilágot, Poseidon a tengert, míg Zeus az ég ura maradt, a föld pedig közös területe lett minden istennek, melyre befolyást gyakorolhatott az égből, a föld mélyéből vagy a tengerek felől. Az égi istenek, Zeussal élükön, az Olympos felhőbe nyúló ormán fényes palotában laknak, honnan gyakran leszállanak a földre. Későbbi regék az istenek lakását az égboltozat fölé helyezték, s azért az Olympos neve általában a menny jelzésére szolgál. Az Olymposon csak a főistenek s a szolgálatukra rendelt lények laknak; a másodrendű istenek hatáskörüknek megfelelőleg a tengerekben, folyóvizekben, vagy a szárazföld hegyei közt, erdeiben, barlangjaiban tanyáznak.

VII. AZ EMBER SZÁRMAZÁSA.

Az ember származásáról szóló különféle s egymástól eltérő regék között legelterjedtebb a Prometheus-monda. Prometheus Japetos titán fia volt, s mivel a titán-harczban nem vett részt, nem is osztozott a többiek büntetésében. Ő alkotta az embert agyagból és vizből, s Athene (Minerva) lehelt belé lelket. De Zeus haragját maga ellen zúdítá, midőn megrabolta az égi tüzet s lehozta a földre az emberek számára. Büntetésül Zeus a Kaukázus sziklájához lánczolta Prometheust, hol egy keselyű mindennap megette újra növekvő máját.

Prometheus mythosa az emberi ész története, mely merészen fölemelkedik, hogy az isteni titkokat megismerje. És hogy a műveltség emelkedésével az élet bajai szaporodnak, ez is ki van fejezve Pandora regéjében. Zeus ugyanis meghagyta az embereknek az orzott tüzet, de büntetésül Hephaestos által elkészítteté az első nőt, kit minden isten ellátott valamely adományával és azért Pandora (mindenkitől megajándékoztatott) nevet nyert. Zeus egy szelenczét adott neki, melybe mindenféle bajt és csapást bezárt volt. Ezt a nőt Epimetheushoz, Prometheus testvéréhez küldte. Az együgyü titán, nem hallgatva bölcs testvére tanácsára, nőül vette Pandorát, ki a szelenczét kiváncsiságból felnyitván, a kiszabadult bajokkal és csapásokkal elárasztotta az emberiséget. Csak a remény maradt a szelenczében, midőn Pandora hirtelen ismét lecsukta födelét.

De Prometheus rendületlen erővel, büszke daczczal tűrte szenvedését, melyre a nagyobb hatalom kárhoztatta. Aeschylos tragédiája: «A lelánczolt Prometheus» felségesen festi a legyőzött titán hajthatatlan büszkeségét. Tudta, hogy egykor meg kell szabadulnia, mert csak előtte volt ismeretes annak neve, ki az elűzött Kronos átka szerint ugyanazt lesz egykoron teendő Zeussal, mit ez tett atyjával. Zeus igyekezett is Hermes által kicsikarni a titkot Prometheustól, de a hajthatatlan titánt nem volt képes beszédre bírni. Végre Herakles jelent meg Prometheus megszabadítására. Nyilával lelőtte a keselyűt, s mivel Zeus megesküdött volt, hogy Prometheus csak akkor fog megszabadulni, ha egy halhatatlan lény önként száll le helyette az alvilágba, rábirta erre Chiron kentaurost, ki gyógyíthatatlan sebben szenvedett. Prometheus megszabadulván, kiengesztelődött Zeussal, s közölte vele a titkot, hogy azon fiú tudná őt trónjáról ledönteni, kit Thetis szülne tőle. Zeus ekkor természetesen lemondott a nászról, melyet Thetissel szándékozott kötni, s ezt azután Peleushoz adta nőül, kitől Achillest szülte.

Az emberi nem ősállapotát több tekintetben eltérőleg adja elő a négy emberi korszakról szóló monda. - E szerint az emberek először az aranykorban éltek, menten minden gondtól és fájdalomtól, örök ifjúságban, melynek enyhe álom vetett véget. Az erre következő ezüstkor emberei elpuhult lények voltak, kik munka és fáradság nélkül, de nem az ősi ártatlanságban éltek, míg végre Zeus a föld alá számüzte őket. A következő érczkor emberei erőszakos, harczias óriások voltak, kik folytonos küzdelmekben pusztították ki egymást. Ekkor köszöntött be a vaskor, melyben az emberek nehéz munkával tengették életöket s gonoszságukkal annyira maguk ellen ingerelték Zeus haragját, hogy kiirtásukra özönvizet küldött a földre, melyből egyedül Deukalion menekült meg. Ez Prometheus fia volt, neje Pyrrha pedig Epimetheus leánya Pandorától. Atyjától jó korán figyelmeztetést nyerve, Deukalion nejével egy bárkába szállt, s így megmenekült a pusztító áradattól. Bárkája Boeotiában a Parnassos hegyén akadt meg. A vízözön elmultával Deukalion kiszállt a bárkából s Zeusnak hálaáldozatot mutatott be, s ez meghallgatta kérését az emberi nem ujjászületésére nézve. Hermes tanácsára mind Deukalion, mind Pyrrha köveket dobtak maguk mögé, melyekből emberek támadtak, s így ők lettek az emberi nemnek ujjáalkotói.

MÁSODIK RÉSZ.

AZ ISTENEK.

Első fejezet. – Az ég istenei.

I. FŐISTENEK.

ZEUS (JUPITER).

A világ ura, az istenek és emberek atyja és királya. De az ő hatalma sem korlátlan, mert alá van vetve a mindent kormányzó végzetnek (Fatum). Első neje Metis (okosság) volt; de mivel a jóslat szerint az ettől születendő gyermek megfosztotta volna trónjától, magába nyelte s a gyermeket, Athenét, saját fejéből önmaga hozta világra. Második nejéül Themist, az igazság istennőjét választotta, ki a Horákat és Mœrákat szülte. Harmadik neje, kivel aztán állandó frigyben maradt, Hera volt. Ezt a következő módon hódítá meg. Midőn Hera a Thormax hegy táján sétált, Zeus vihart támasztott feje fölött, s ő maga kakuk alakjában repdesett körülötte. Hera kezébe fogta s keblén melengette az átázott madarat, mire az isten visszavette valódi alakját s megnyerve Hera beleegyezését, Kréta szigetén fényes nászt ült vele. Gaea ez alkalommal arany-almafával ajándékozá meg az ifjú párt. Zeus és Hera házasságából négy gyermek született: Ares, Hephaestos, Hebe és Ilithya. Számos rege van ezenkívül Zeus szerelmi viszonyairól más istennőkkel és szép halandó nőkkel is, kiktől több gyermeke született. Igy Letótól Apollo és Artemis, Majától Hermes, Semelétől Bacchus. Néha cselt használt s különféle alakokban hódítá meg választottainak szerelmét. Ledát mint hattyú, Danaet mint aranyeső, Európát mint bika, Alcmenet férje alakjában nyerte meg. E különféle regék Zeus szerelmi kalandjairól nem a görög nép azon felfogásából származtak, mintha legfőbb istenét érzéki, kicsapongó lénynek képzelte volna; hanem részint az egyes törzsek különböző, s csak később egyesített hitregéin, részint azon körülményen alapulnak, hogy a görög szellem minden alkotást a nemzés alakjában képzelt.

Zeus, mint a legfőbb isten, egyaránt uralkodik akaratával az istenek és emberek fölött. Látja az emberek tetteit, s a jókat megjutalmazza, mint Philemont és Baucist, a gonoszokat viszont megbünteti, mint Lykaont és Salmoneust. Ő az eskü legfőbb őre, Zeus Horkios (a rómaiaknál Deus Fidius) s szigoruan bünteti a hamis esküt. Ő oltalmazza az utasokat (Xenios, Hospitalis) s megbünteti azokat, kik megszegik a vendégszeretet törvényét. Hatalmas fegyvere a villám, melynek segítségével győzte le az ellene támadt lázadásokat. Ő gyűjti össze a felhőket, esőt és vihart támasztva (Jupiter Pluvius, Jupiter Tonans). A királyok tőle nyerik hatalmukat; élet és halál, áldás és átok, gazdagság és szegénység az ő kezében van.

Dodonában jóshelye volt, hol a szent tölgyfa leveleinek rezgése által tudatta akaratát az emberekkel. Számos temploma közt leghíresebb volt Görögországban az olympiai, Rómában a capitoliumi. Olympia Elisben, az Alpheios folyó éjszaki partján feküdt, hol Zeus tiszteletére minden negyedik évben az olympiai játékokat ünnepelték s ezek szerint számították az időt is. E templomban állt Phidias híres Zeus-szobra, melyet a világ hét csodája közé számítottak. A trónon ülő Zeus alakja negyven láb magas volt, aranyból és elefántcsontból készült, jobb kezében a győzelem istennőjének alakját, baljában a királyi pálczát tartva, melynek hegyén sas áll. E híres szobrot az V. században pusztítá el a tűz. - Italiában Jupiter leghíresebb temploma a római capitoliumon állt (Jupiter Capitolinus). Jupiter szobrát az olympiai Zeus mintájára, Apollonios görög szobrász készíté. - Amint a fenmaradt műemlékekből látható, Zeust magas homlokkal, sörényszerű fürtökkel, szakállosan, széles mellel, arczán a hatalom és erő büszke és nyugodt öntudatával ábrázolták. Jelvényei: a villám, a sas, az áldozati kehely s a győzelem istennőjének alakja. Az állatok közül neki volt szentelve a sas, a növények közt a tölgyfa.

HERA (JUNO).

Kronos és Rhea leánya, Zeus hitvese, a legfőbb női istenség. A költők szenvedélyes, féltékeny, ingerült lénynek festik, ki sokra tartja szépségét s kegyetlenül bünteti azokat, kik bájait ócsárolják, vagy versenyezni merészelnek vele, vagy elhódítják tőle férje szerelmét. Ő maga soha sem szegte meg a hitvesi hűséget s Ixiont bevádolta férje előtt, midőn ez vakmerően az égi királynő szerelme után törekedett. Azért a házassági hűséget különösen oltalmazta, védte. Kegyetlenül üldözte vetélytársnőit, mint Letot, Semelét, Iot. Azoknak sem bocsátott meg, kik szépségének nem adták meg a kellő elismerést; ezért tört Trója vesztére s ezért üldözte Aeneast a trójai menekülőkkel. Féltékenysége sokszor idézett elő viszályt családi életében, s egy izben a felboszankodott Zeus arany láncra kötve lebocsátá az Olympról s a levegőben hagyta csüggni, míg lábaira nehéz súlyokat rakott. De a béke mindig helyreállt köztük és a feddhetetlen hitves megtartotta helyét a világ ura mellett. A házasságok kötése, a házas élet, a szülés különös oltalma alatt állt, s ez utóbbi értelemben Rómában Juno Lucina név alatt tisztelték. A római nők többnyire Juno nevére esküdtek.

Tiszteletére Görögországban több ünnepet tartottak. Leginkább Argost, Mykenét, Spartát említik mint kedvelt tartózkodási helyeit. Leghíresebb temploma Argos és Mykene közt állt nagyszerű szobrával, mely Polykletos mesterműve volt. Rómában több temploma volt, s Jupiter és Minerva mellett a Capitoliumon is tisztelték, mint a város oltalmazóját (Juno sospita). Neki volt szentelve az egész Junius hónap, s legfőbb ünnepét Martius elsején tartották matronalia név alatt. E napon a római nők áldozatokat mutattak be az istennőnek s egymásnak ajándékokat küldtek. Plautus egyik vígjátékában gúnyosan megróvja a pazarlást, melyet az asszonyok ily alkalmakkal megengedtek maguknak.

Szentelt állata a liba, kakuk és páva volt; a növényországból neki volt szentelve a gránátalma. Tiszteletére többnyire fiatal teheneket áldoztak fel.

A költők leginkább nagy szemeit, parancsoló tekintetét, fehér karjait, büszke termetét, felséges járását dicsőítik. A junói szépség ennélfogva a büszke, uralkodói szépség kifejezésére vált szokásossá. Jellemző vonásai, mint a fenmaradt műemlékekből látszik, a nemes, magas homlok, nagy szemek, előrenyúló áll, mint az erős akarat kifejezése, fölvetett ajkak. Jelvényei: a diadem és kormánypálcza, kezében a gránátalma, lábainál a páva vagy liba.

HESTIA (VESTA).

Kronos és Rhea leánya, Zeus testvére, a házi tűzhely istennője. Soha sem ment férjhez. Poseidon és Apollo versenyeztek ugyan kezéért, de Hestia Zeus fejére esküdött, hogy örök szüzességben fog maradni. Kevés temploma volt, mert minden ház tűzhelyét Hestia oltárának tekintették. Igen nagy tiszteletben állt; minden égő áldozatnál először az ő nevét említették; ő volt védője a házi békének, családi boldogságnak, közjónak és az állam üdvének. A rómaiaknál különös gondot fordítottak Vesta tiszteletére. Híres templomában, melyet Numa Pompilius épített, a Vestaszüzek ápolták az örök tüzet. Ezek száma eleinte kettő volt, majd hatra növekedett. A Vestaszüzek közé csak oly tízéves leányokat fogadtak fel, kik Itáliában születtek, szabad, tisztességes s még életben levő szülőktől származtak. Szolgálati idejök harmincz évig tartott, melynek leteltével elhagyhatták a templomot s férjhez is mehettek. Öltözetök hosszú fehér ruha volt s fejökön a papi homlok-kötő; midőn áldoztak, sűrű fátyolt viseltek. Szigorú fegyelem alatt állottak. A kinek hibájából a szent tűz kialudt, azt a főpap megvesszőzte; a ki a tisztaság fogadalmát megszegte, azt elevenen eltemették, mialatt az egész város gyászt öltött, mert ily esetet valami nagy szerencsétlenség előjelének tartottak. De viszont a legnagyobb tiszteletben is álltak s kitünő kiváltságokat élveztek. Mihelyt a templom szolgálatába léptek, nagykorúak lettek és szabadon végrendelkezhettek; a szinházban a főhelyen ültek, a legmagasabb hatósági személyek között; ha az utczán jártak, a lictorok a fascest, az állami hatalom jelvényét vitték előttök; ha útközben halálra itélt gonosztevővel találkoztak, ez kegyelmet nyert. - Vesta ünnepét junius kilenczedikén tartották, midőn a római nők mezitláb vonultak fel az istennő templomába, hol étel-áldozatokat mutattak be. Komoly, nyugodt arczkifejezéssel és egészen felöltözve ábrázolták.

APHRODITE (VENUS).

A szépség, báj és szerelem istennője. Származásáról különböző regék szólnak; mit abból lehet megmagyarázni, hogy a különböző népvallások eredetileg különböző szerelemistennőket alkottak, kiknek vonásai végre egy alakban egyesültek. Homer szerint Zeus és Dione leánya volt; de híresebb a Hesiod-féle mythos, mely szerint a tenger habjaiból született. Mint ilyen viseli az Anadyomene nevet. A tenger hullámai először Kythera sziget felé vitték, majd Kypros szigetére, s innen származtak Kythereia és Kypris melléknevei. Aphrodite a női szépség legmagasabb eszménye, a mit kifejez az aranyalma regéje, melyet, mint a szépség díját, neki itélt Paris. Mint a szerelem istennője, képviselője a szerelem minden árnyalatának, a legmagasztosabb eszményi szerelemtől a legalsó érzéki vágyig. Ezek szerint különböző neveket is visel. Mint Urania az érzékiségen felülemelkedő, tiszta, eszményi szerelmet jelenti; ennek ellentéte a Pandemos melléknév, melyet mint az érzéki szerelem istennője nyert; s mint a kéjvágy istennője a rómaiaknál a Venus Vulgivaga, a tömeg Venusának nevét viselte. Nemcsak ő volt a szépség, báj és kellem eszménye, hanem ő ruházott fel más nőket is ez adományokkal, s ez értelemben a lacedæmoniaknál Morpho nevet viselt. Birtokában volt a szépség öve, s állandó kiséretéhez tartoztak a Charisok, Eros, Himeros és Pothos. Végre ő egyesíté örök frigyben a szerelmeseket, megáldotta nászukat s termékenynyé tette frigyöket (Venus Genitrix). - A legszebb istennő birása felett versenyre keltek az istenek, melynek Momus azon indítványnyal vetett véget, hogy a legszebb istennő a legrútabb isten nejévé legyen. Igy jutott Aphrodite Hephaestosnak, de hűtlenségéről a költők több regét beszéltek. Ares, a had istene, megnyerte szerelmét s a féltékeny Hephaestos egy izben meg is fogta őket egy mesterséges hálóban s ebben mutatta be őket az Olymposon, az istenek nagy mulatságára. Arestől szülte Harmoniát (Egyetértés) s Erost (Amor). Szép halandók iránt is szerelemre gyuladt. Igy kegyével tüntette ki a trójai Anchisest, kitől Aeneast szülte. A szép Adonis iránt oly nagy szerelmet érzett, hogy Arest is féltékenynyé tette, ki egy hatalmas vadkant küldött rá, mely halálosan megsebezte. Aphrodite e hirre hozzá sietett; útközben a tövisek felszaggatták lábát, melynek vére örökre pirosra festé a rózsát; de már későn érkezett, a haldokló Adonist nem mentheté meg; csak azt a kegyet eszközölhette ki Zeustól, hogy kedvese az év felét az alvilágban, felét az Olymposon tölthesse. Ennek emlékére ülték meg az Adonia ünnepét, melyen a nők siránkozva keseregtek a szép ifjú halála fölött. Tulajdonképeni ünnepei az Aphrodisiák voltak; azonkívül minden péntek neki volt szentelve (dies Veneris). Szentelt állatai a galamb, hattyú, veréb, fecske; szentelt növényei az alma, rózsa voltak, s azonkívül a myrtus, melynek lombjai közt elrejtőzött volt, midőn tenger habjaiból először szállt ki a földre.

PALLAS-ATHENE (MINERVA).

Midőn Zeus azon jóslatot nyerte, hogy a Metistől születendő gyermeke meg fogja fosztani trónjától, elnyelte nejét. Egy idő múlva heves főfájást érzett, s midőn az előhivott Hephaestos bárdjával ketté hasítá fejét, ebből teljes fegyverzetben, hangos harczi riadással kiemelkedett Pallas-Athene. Származásának megfelelőleg Pallas a bölcseség istennője, az országok jólétének oltalmazója mind a háborúban, mind a békében.

Azért istennője mind a háborúnak (de csak a rendes és lovagias hadakozásnak, Aressel ellentétben), mind a békességnek s ama művészeteknek, melyek a békében virágzanak, s az országok jólétét előmozdítják. Mint a háború istennője állandóan kiséri és oltalmazza a nemes és lovagias hősöket, Perseust, Bellerophont, Achillest. Mint a béke istennője, megajándékozta az embereket a tudománynyal, művészettel, feltalálta az ekét, szövőszéket, varrást, hímzést.

Pallas soha sem ment férjhez és szívébe nem bocsátotta be a szerelem érzését. Annyira őrizte szűzi tisztaságát, hogy a jós Tiresiast örök vaksággal verte meg, mert a fürdőben meg merte lesni. De különben ő is hiú volt szépségére és Herával és Aphroditével versenyzett az aranyalmáért.

Az atheni mythos szerint Pallas-Athene találta fel a fuvolát, melyet egy szarvas lábszárának csontjából készített. De midőn hangszerét bemutatta az olympi isteneknek, Hera és Aphrodite gúnymosolyából észrevette, hogy valami nevetségesnek kell rajta lennie, s nemsokára a forrás tükrében meglátta, hogy arcza egészen felfuvódik és eltorzul, midőn a fuvolából hangokat csal ki. Emiatti bosszuságában eldobta fuvoláját s átkot mondott arra, ki föl merné emelni. Átka borzasztóan teljesült Marsyas fölött. Ez meglelte a fuvolát, s a belőle kicsalt bájos hangok oly elbizottá tették, hogy versenyre hívta Apollót. A bíróul felkért muzsák azonban ennek részére itélték a diadalt s Apollo ekkor büntetésül fára kötötte az elbizott Marsyast és lenyúzta bőrét.

Legkedvesebb földje Attika volt, melynek fővárosa tőle nyerte nevét. Ez ország bírása fölött versenyre kelt Poseidonnnl, s az istenek annak részére igérték az uralmat, ki becsesebb ajándékot tud adni Attikának. Poseidon a lovat adta, Pallas az olajfát s az istenek neki itélték a győzelmet. Az atheni vár ormán virult az istennőtől ajándékozott kéktörzsű olajfa, melyről azon monda élt, hogy kipusztíthatatlan, s midőn a perzsák felégették, újra s még dúsabban kihajtott. Ez olajfát, mint Athen legnagyobb dicsőségét énekli meg Sophokles a «kolonosi Oedipus» hires kardalában.

Legfőbb ünnepe a Panathenaei volt, melyet minden negyedik évben nagy fénynyel ültek meg, mindenféle versenyjátékokkal; s ünnepélyes menetben templomába, a Parthenonba vitték az atheni szüzektől művészileg hímzett köntöst (peplos). Rómában Minerva ünnepe a Quinquatrus maiores voltak, márczius hó közepén.

Az olajfán kívül Pallasnak volt szentelve a bagoly, mint az éberség, a kigyó, mint az okosság, a kakas, mint a harcziasság jelképe. Jelvényei a sisak, dárda és pajzs, melyre Medusa feje van szegezve. Képei közt leghiresebb volt a Palladium, mely a néphit szerint az égből hullt le, s bevehetetlenné tette a várost, melynek falai közt őrizték. Először Trójába került, melyet a görögök csak akkor foglalhattak el, miután Odysseus elorozta a Palladiumot. Azután Rómába jutott, hol Vesta templomában őrizték.

ARES (MARS).

Zeus és Hera fia, a vad és rendetlen hadakozás istene. A görög képzelem azonban, mely mindenben a szépet kereste, a vad és vérszomjas hadistent is külső szépséggel ruházta fel és szerelmi viszonyba hozta a szépség istennőjével, Aphroditéval. A görög mythos nem tulajdonít neki törvényes nőt; a rómaiaknál Mars neje Bellona volt. Állandó kiséretéhez tartoznak: Eris (viszály), Deimos (félelem), Phobos (rémület); a római mythosban Metus (félelem) és Pallor (sápadtság).

A trójai háborúban személyesen részt vett a görögök ellen, de Athene segítségével Diomedes megsebesítette, mire visszatért az Olymposra, úgy ordítva fájdalmában, mint tízezer ember. Más ízben maga Athene egy súlyos követ zúdított nyakára, úgy hogy a földre bukott. A görögöknél általában kisebb tiszteletben állt, mint a harczias és hódító római népnél. A régi italiai törzsek Marsot (Mamers, Mavors, Mars pater) mint az erő és hatalom istenét imádták. Ő volt atyja Róma alapítójának, mert Rhea Sylvia tőle szülte Romulust és Remust. Több temploma volt Rómában s Martius hónapot nevének szentelték, s ennek folytán több ünnepet tartottak tiszteletére. October idusán nagy versenyfutással ünnepelték. - Neki volt szentelve a Marsmező (Campus Martius), hol Augustus császár hires templomot emelt tiszteletére. Minden hadjárat elején áldozatot mutattak be Marsnak s a hadvezér esdőleg ég felé emelte Mars pajzsát, melyet Numa Pompilius az égből kapott volt. A katonák hite szerint Mars látatlanul mindig seregeik előtt haladt a háborúban, s innen nyerte Gradivus nevét. A hadi zsákmány egy részét tiszteletére szentelték.

Az attikai monda szerint Ares megölte Poseidon egyik fiát, s midőn ez az istenek előtt vádat emelt ellene, törvényszéket ültek fölötte és fölmentették egy Athen melletti halmon; s ettől fogva e halom és a rajta ülésező biróság az Areopag nevét nyerte. Thebában mint a döghalál pusztító istenét tisztelték s ez értelemben emlékszik róla Sophokles az «Oedipus király» nagyszerű kardalában.

Szentelt állatai a farkas és kakas voltak. Kakassá változtatta szolgáját, Alektryont, mert elaludt és rosszul őrizte az ajtót, míg ura látogatáson volt Aphroditénál, s így oka lett annak, hogy Hephaestos, figyelmessé tétetve a napisten által, a szerelmes párt meglepte és hálójában megfogta. Arest mint erős, izmos nyakú, rövid, sűrű hajú férfit ábrázolják, széles mellel, merész és fenyegető arczkifejezéssel. A hatalmas, katonás alakot még ma is marczonának (martialis) nevezik.

HEPHAESTOS (VULCANUS).

Zeus és Hera fia, a föld bensejében levő tűz istene. Midőn megszületett, Hera felboszankodva vézna és rút alakja miatt, ledobta az Olymposról. De Eurynome és Thetis okeanidák megszánták s kilencz évig ápolták a tenger mélyén. Ekkor Hera számára egy mesterséges szerkezetű trónt készített ajándokul, melybe az istennő beleülve nem tudott többé fölkelni. Hephaestos megszabadítá őt fogságából s jutalmul visszatérhetett az Olymposra. Kiengesztelődésük után többnyire anyjának pártjára kelt a gyakori házi vitákban, melyek szülei közt támadtak, úgy hogy a felboszankodott Zeus egy ily alkalommal megragadta, s ismét ledobta a földre. Egy egész napig hullt, míg végre Lemnos szigetére esett. A költők ennek tulajdonítják sánta lábát.

Hephaestos, mint a tűz istene, feltalálója és oltalmazója mindazon mesterségeknek, melyekhez tűz szükséges. Nagy kovácsműhelyeit a tűzhányó hegyekbe, kivált Lemnos szigetén a Moschylosba és a siciliai Aetnába helyezték, hol a kyklopsokkal mint legényeivel dolgozott. Ő készítette Zeus kormánybotját, Poseidon szigonyát, Hades sisakját, mely láthatatlanná tette, Ares fegyvereit, Eros nyilait s általában mindazon művészi kivitelű tárgyakat, melyekről a mythosok megemlékeznek. Abban is, hogy a szépség istennőjét neki tulajdonították hitvesül, ama gondolat van kifejezve, hogy a művészet czélja a szép. Mint a művészetek istenét gyakran állítják Pallas-Athene mellé s tiszteletök is legnagyobb volt Athenben, a tudományok és művészetek hazájában, hol a Hephaestia ünnepét tartották emlékezetére, melyen az ifjak égő fáklyákkal rendeztek versenyfutást. Nagy tiszteletben állt Lemnos szigetén is.

Rómában, hol Vulcanus vagy a régi írásmód szerint Vulcanus nevén kívül Mulciber név alatt is tisztelték, a Marsmezőn állt temploma, hol ünnepét augusztus 23-án különféle játékokkal ülték meg. (Volcanalia.)

Hephaestost mint érett, szakállas férfiút ábrázolták, zömök termettel, széles mellel, erős vállakkal és karokkal, furfangos tekintettel, összeszoritott ajkakkal. Homloka erősen kidomborodik, haja fürtökben hull nyakára, fején hegyes vagy kerek sipka van. Jelvényei a kalapács és üllő.

PHOEBOS (APOLLO).

Zeus és Leto (Latona) fia. A féltékeny Hera annyira üldözte az áldott méhű Letót, hogy sehol sem pihenhetett meg, mert Gæa megigérte Herának, hogy a földön nem enged neki nyugvó helyet. Végre Poseidon megerősíté az úszó Delos szigetet, s itt egy pálmafa árnyában szülte meg Leto ikreit, Artemist és Apollót. Ez utóbbi, kinek Themis azonnal születése után nektárt és ambrosiát nyujtott, egyszerre gyönyörű ifjuvá nőtt fel s elindult jóshelyet alapítni.

Ötödnapra születése után elejté nyilával Pytho sárkányt, s ugyanazon helyen, Delphiben, a Parnassos hegy tövében jóshelyet alapított, hol papnője, a Pythia három lábú széken ülve osztotta jóslatait. Ezeknek homályosságáról és kétértelműségéről nyerte Apollo a Loxias melléknevet, míg mint jósló istent pythiai Apollónak nevezik.

Hatalmas nyilas, ki biztosan talál, de erejét csak a bűnösök büntetésére használja, mert különben a betegek és szenvedők gyógyítója, az orvosi tudomány feltalálója, s mint ilyent Paean név alatt tisztelték. Midőn fiát, Asklepiost Zeus halálra sujtá, Apollo meglőtte a kyklopsokat, kik e villámot készíték; azért büntetésül Zeus száműzte egy időre az Olympról, s ez alatt Admetos király juhait kellett őriznie. Ez okból a pásztorok is mint védő istenöket tisztelték Nomios melléknév alatt. - Ő a költészet, lant és dal istene - s a múzsák vezetője (Musagetes). Ő védelmezi egyszersmind a városok téreit, utczáit, az utakat (Agyieus), azért képei gyakran álltak a házak kapujában és az útszéleken. - A későbbi időkben, midőn Helios (Sol) elvesztette a görögöknél önállóságát, lassankint átment Apollo alakjába, s ebben tisztelték a napistent is, ki a nap négyfogatú szekerét hajtja az ég boltozatán.