A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Little Boy Blue

Published by Michael Joseph, London, 2016

Fordította: Turcsányi Jakab

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © M. J. Arlidge, 2016

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-536-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Első fejezet

Akár egy bukott angyal. Izmos, meztelen teste a két ezüst szárnnyal a levegőben függött, előre-hátra lengve a nehéz láncon, amellyel felhúzták a mennyezetre. Kinyújtott ujjai a kulcs után tapogatóztak, ami a szabadulást jelentette volna, de hiába – nem érhette el. Ki volt szolgáltatva a fogvatartójának; a nő körülötte cirkált, kereste a következő csapás helyét. A mellkasára? A nemi szervére? A talpára?

A látványosságra egész tömeg verődött össze, de a férfi nem maradt. Unta a dolgot – számtalanszor látta már –, és gyorsan továbbállt, remélve, hogy talál valamit, ami megragadja a figyelmét. Rendszeresen eljárt az éves bálba – ez volt a déli part S&M színterének fénypontja –, de gyanította, hogy az idei lesz az utolsó alkalom részéről. Nem az volt a baj, hogy folyton az exeibe botlott, akiket inkább elkerült volna, hanem az, hogy túl ismerőssé vált az egész. Ami egykor vérforralónak és izgalmasnak tűnt, azt ma már üresnek és kimódoltnak látta. Ugyanazok az emberek művelik ugyanazokat a régi dolgokat, és dagonyáznak az érdeklődésben.

De lehet, hogy csak nincs megfelelő hangulatban. Amióta szakított Daviddel, olyan mély lehangoltságba esett, hogy nem talált élvezetet szinte semmiben. Több reménnyel, mint várakozással nézett be ma este, de már érezte, ahogy feltolul benne a kiábrándultság és az önutálat. Úgy tűnt, hogy mindenki remekül szórakozik – és valóban nem volt hiány a társak kínálta gyönyörökben –, akkor hát mi a baj vele? Miért nem képes megbirkózni azzal, hogy egyedül van?

A bárpulthoz nyomakodott, és rendelt egy dupla Jamesont. Amíg a mixer kitöltötte, végighordozta tekintetét a színtéren. Nők, férfiak és mindenfélék a kettő között mutogatták magukat a táncparketten és a pódiumokon – nyüzsgő embermassza a pinceklub vedlett falai között. Ez volt az ő éjszakájuk, és ünnepélyesen kiöltöztek – gumitüskés dominátorok, erényöves szüzek, hattyúvá alakult rút kiskacsák és persze az elmaradhatatlan fetisiszták. Mind nagyon igyekszik.

Ahogy viszolyogva a pult felé fordult, meglátta a férfit. Biztos pontnak tűnt az eszelős tömeg keretében – a végtelen nyugalom szobra a káosz közepette, ahogy hűvösen szemlélte maga előtt a partizókat. „Ő” lenne az? Nehéz volt megállapítani. A sötét bőrmaszk csak a szemét hagyta szabadon, míg a hozzáillő öltözék karcsú, androgün testről árulkodott. Ahogy ismertetőjegyeket keresve végigjáratta a tekintetét a rejtőzködő alakon, hirtelen rájött, hogy figyelmének tárgya egyenesen rá néz. Zavartan elfordult. De másodpercek múlva győzött a kíváncsiság, és lopva visszanézett.

A férfi még mindig őt bámulta. Ezúttal nem fordult el. Már vagy tíz másodperce tartották fogva egymást a tekintetükkel, amikor az alak hirtelen sarkon fordult, és elindult a klub sötétebb, diszkrétebb terei felé.

Nem tétovázott, hanem követte, túl a bárpulton, túl a táncparketten, túl a láncra vert angyalon, a hátsó szobákba – amelyekre nagy kereslet mutatkozott ma este, egy-egy rövid, heves találkozás színhelyeiként. Növekvő felajzottságot érzett, ahogy tartva vele a lépést az előtte haladó személy körvonalait fürkészte. Csak a képzelete játszik vele, vagy tényleg van valami ismerős az alakjában? Olyasvalaki lehet, akivel már találkozott munka vagy játék során? Vagy egy vadidegen, aki éppen őt tüntette ki a különleges érdeklődésével? Izgalmas kérdés volt.

Az alak most megállt, majd bement egy üres, lepattant kis szobába. Minden más szituációban elbizonytalanította volna az óvatosság. De ma este nem. Most nem. Belépett a szobába, és egyenesen a várakozó alakhoz ment, miután határozottan becsukta maga mögött az ajtót.

Második fejezet

Az átható visítás hosszan és hangosan szólt. A nő még épp időben pillantott oda, hogy azonosítsa a forrását – egy megriadt nőstény róka vetette bele magát az aljnövényzetbe –, de nem torpant meg, hanem egyre mélyebbre hatolt az erdőben. Bármi történt is, tovább kell mennie.

Szúrt az oldala, sajogtak az izmai, de csak tört előre, dacolva az alacsony ágakkal, a kidőlt fatörzsekkel, imádkozva, hogy kitartson a szerencséje. Éjfél felé járt, és egy lélek sem volt a közelben, aki segítene neki, ha elesne, de már közel volt a cél.

A fák megritkultak, a lombozat sem volt már olyan sűrű, és másodpercek múlva kijutott az erdőből – a sudár, kapucnis alak már a Southampton Common hatalmas térségén vágtázott. Gyorsan közeledett a temetőhöz, amely a közpark nyugati határát jelölte, és hiába tiltakozott fájdalmasan a teste, megint előrelendült. S máris ott volt, keményen nekiütközve a temető kapujának, majd feltűrte a ruhaujját, hogy megállítsa a stoppert. Negyvennyolc perc, tizenöt másodperc – új egyéni csúcs.

Helen Grace levegő után kapkodva dobta hátra a kapucniját, és az éjszakai égbolt felé fordította az arcát. Majdnem telihold volt, felhőtlen az ég, és enyhe, felfrissítő szél borzolt a hajába. Vad ritmust kalapált a szíve, folyt róla az izzadság, de azon kapta magát, hogy mosolyog, örül, hogy fél percet javított az idején, beéri azzal is, hogy csak a hold a tanúja a sikerének. Sohasem hajtotta ki magát még ennyire, de megérte.

Elterülve a földön nyújtani kezdett. Tudta, hogy furcsa látvány lehet – egy magányos nő egy pusztuló temető árnyékában –, és sokan megrónák azért, hogy ide jött ilyen késő este. De ez már részévé vált a rutinjának, és soha nem érzett félelmet vagy szorongást ezen a helyen. Élvezte az elszigeteltséget és a magányt – az egyedülléttel mintha valahogy birtokba vette volna a teret.

Annyira zaklatott és bonyolult volt az élete, tele incidensekkel és veszéllyel, hogy csak nagyon kevés helyen élte át igazán a békességet. De itt, apró, névtelen lényként az elhagyatott közpark mélységes sötétjében végre lazának és boldognak érezte magát. És ami ennél is több, szabadnak.

Harmadik fejezet

Egyetlen izmát sem tudta már mozdítani.

A társalgás rövid volt, és gyorsan a lényegre tértek. Egy széket húztak a szoba közepére, és durván lenyomták rá. Tudta, hogy jobb, ha meg sem szólal – ezekben a találkozásokban az a szép, hogy rejtélyesek, névtelenek és titkosak. A meggondolatlan fecsegés tönkretenné a pillanat varázsát – érezte, hogy ez így lesz jó.

Hátradőlt, és hagyta magát megkötözni. A fogvatartója felkészült, vastag zsinórral tekerte körbe a bokáját, és a széklábakhoz rögzítette. Simának és kellemesnek érezte az anyag tapintását a bőrén, és mélyet sóhajtott – annyira megszokta, hogy ő irányít, rá hárul a gondolkodás, a tervezés, a cselekvés, hogy jólesett végre egy szerepcsere. Régen volt már, hogy valaki kézbe vette, és hirtelen ráébredt, mennyire felizgatja a várakozás.

Most a karja került sorra – gyengéden hátrahajlították és bőrszíjakkal a székhez kötözték. Érezte a kikészített bőr szagát – gyerekkora óta vonzotta ez az illat, és meghitten ismerős volt számára. Lehunyta a szemét – jobban élvezte, ha nem látta, mi következik –, és várta, mi fog történni.

A következő lépés bonyolultabb volt, de ugyanolyan gyengéd. Nedves kendőket göngyölítettek ki óvatosan és borították rá, a bokájától felfelé haladva. Ahogy múltak a percek, a nedvesség elpárolgott, az anyag kifeszült, és a bőréhez tapadt. Kisvártatva már semmijét sem tudta mozgatni a dereka alatt – furcsa érzés volt, de nem kellemetlen. Másodpercekkel később már a mellkasáig meg volt kötözve, és a ma esti szeretője gondosan kivitelezett záró művelettel fejezte be a felső lepedő rögzítését – erős, ezüst ragasztószalaggal tekerte körbe-körbe a széles vállát, egészen az ádámcsutkájáig.

Kinyitotta a szemét, és a fogvatartójára nézett. A szoba atmoszférája már várakozástól volt terhes, számos különböző módon lehetett ezt folytatni – egy részük beleegyezésen alapult, más részük kevésbé. Mindegyiknek megvolt a maga erénye, és most azon tűnődött, melyiket választja az idegen férfi vagy nő.

Egyikük sem szólalt meg. A csendet csak a popzene tompa dübörgése törte meg, amely nyilván megsüketítette a táncparketten tartózkodókat, de itt olyan távolinak hatott, mintha ők ketten egy másik világegyetemben lennének, összezárva a pillanatban.

A fogvatartója még mindig nem mozdult, hogy büntetést adjon vagy élvezetet szerezzen neki, és most először egy kicsit frusztrálva érezte magát – mindenki szereti, ha felcukkolják, de azért vannak határok. Megérezve a kezdődő erekciót, nekifeszült a kötelékeinek, mert nem akarta, hogy veszendőbe menjen.

– Gyerünk már – mondta halkan. – Ne várass tovább. Rég nem volt részem szerelemben.

Megint lecsukta a szemét, és várt. Mi jön elsőnek? Egy pofon? Egy ütés? Egy simogatás? Egy pillanatig nem történt semmi, aztán hirtelen végigsúrolta valami az arcát. A szeretője közelebb lépett – érezte a leheletét, hallotta, ahogy elnyílik a kiszáradt ajka.

– Ez nem szerelem – suttogta a fogvatartója. – Hanem gyűlölet.

Azonnal kipattant a szeme, de már késő volt. A fogvatartó tovább tekerte a ragasztószalagot, az állára, a szájára… Megpróbált sikoltani, de a keserű ízű anyag letapasztotta a nyelvét. A ragasztószalag már az arcára tekeredett, lelapítva az orrát. Másodpercek múlva elérte a szemét, és minden elsötétült.

Negyedik fejezet

Helen kinézett a sötétségbe. Már a lakásában volt, letusolva, törölközőbe csavarva, és az utcára néző ablakfülkében ült. A korábban felszabadult adrenalin és az endorfinok eloszlottak, oldott, elégedett nyugalom költözött a helyükre. Nem volt szüksége alvásra – előtte még szerette volna egy kicsit kiélvezni a pillanatot –, ezért elfoglalta szokásos megfigyelő pontját, ahol átadhatta magát a világ szemlélésének.

Ilyen időszakokban Helen úgy gondolta, hogy eljutott valahová az életben. A régi démonok még ott ólálkodtak, de az érzelmei kordában tartására használt fájdalomra újabban csökkent az igénye, amióta megtanulta más módszerekkel kimeríteni a testét. Még nem ért célt – érhet-e valaha? –, de jó úton járt. Néha elűzte magából az erre vonatkozó remény érzését, mert félt a csalódástól; máskor átengedte magát neki. Ma este olyan perceket élt át, amikor engedélyezett magának egy kis boldogságot.

Egy bögre teát dajkálva nézett le az utcára. Az éjszakai bagoly Helennek ez volt a kedvenc napszaka, amikor elcsendesedni látszik a világ, mégis tele van rejtéllyel és ígérettel – a hajnal előtti sötétség. A magasban lakva senki nem leshette meg, és láthatatlanul figyelhette, ahogy az éjszaka lényei a dolgukra sietnek. Southampton mindig is nyüzsgő, eleven nagyváros volt, és éjfél körül az utcák rendszeresen megteltek munkásokkal, diákokkal, a hajók személyzetével, turistákkal és sok másféle emberrel, ahogy a pubok bezártak. Helen élvezettel követte az alant játszódó emberi drámákat – összevesző és kibékülő szerelmeseket, a kölcsönös érzelmeiket egymásnak kifejező jó barátokat, egy nőt, aki könnyek között beszél a mobiljába, a kézen fogva hazafelé igyekvő idős házaspárt. Helen szeretett belebújni az életükbe, elképzelni, mi történik velük legközelebb, milyen jó és rossz várhat még rájuk.

Még később, amikor megritkult a forgalom az utcákon, igazán érdekes dolgokat lehetett látni: az éjszakai madarakat, akik a nap legsötétebb órájában is ébren vannak. Néha szívfacsaró volt a látvány – ahogy a hajléktalanok, a védtelen, nyomorult részegek szántották magányos barázdáikat a városon át. Máskor felkapta rájuk a fejét – verekedés részeg fiúk között, egy junkie bevonszolja magát a szemközti romos házba, az utcát felverő zajos családi perpatvar. Megint máskor megnevettették Helent – elsőéves diákok tolták egymást a Sainsbury’s áruházból „kölcsönvett” bevásárlókocsikon, és fogalmuk sem volt arról, hol vannak, vagy hogyan találnak vissza a szállásukra.

Helen csak úgy itta az előtte elvonuló emberi életek látványát, élvezve a nyugodt mindenhatóság érzését, amelyet a magaslati megfigyelő poszt nyújtott neki. Időnként szemrehányást tett magának ezért a voyeurizmusért, de többnyire behódolt neki, elszórakoztatta a „társaság”, amely így köré gyűlt. Alkalmanként elgondolkodott azon is, vajon tudatában van-e valamelyik éjszakai kóborló, hogy figyelik, és ha igen, törődik-e vele egyáltalán. És más alkalmakkor, a sötétebb, paranoiásabb időszakaiban, az is felmerült benne, őt nem figyeli-e meg valaki.

Ötödik fejezet

A pánikolló érintetlenül hevert a padlón. Ezt az erős szerszámot arra tervezték, hogy átvágjon ruhát, szalagot, akár még bőrt is – de itt nem használták. Ma este nem lesz szabadulás.

A szék felborult, amikor a pánikba esett áldozat megkísérelt kiszabadulni a kötelékeiből. Most különös látványt nyújtott, hiábavalóan rángatózva a földön, és úgy nőtt a rettegése, ahogy fogyott a levegője. Még csak lazítani sem bírt a gúzsain, és már nem lehetett messze a vég. A fölötte álló támadó azt fontolgatta, mi lesz a halál oka. Túlhevülés? Fulladás? Szívleállás? Nem tudott rá válaszolni, és izgatónak találta ezt a bizonytalanságot.

Az áldozat mozdulatai lelassultak, és a bőrruhás alak ellépett tőle. Nem volt értelme itt élvezni a műsort, hiszen bármelyik pillanatban beronthatott egy felajzott nyamvadék. Az ő munkája itt véget ért.

Sarkon fordulva elindult az ajtó felé. Megértik majd? Rájönnek, hogy mivel állnak szemben? Idővel kiderül, de történjen bárhogy, van valami, ami felett sem a rendőrség, sem a közvélemény, sem az itteni nyomik nem hunyhatnak szemet – a szerelmesen megkötözött alak a padlón, aki lassan az utolsókat rúgja, mielőtt erőt vesz rajta a halál.

Hatodik fejezet

Hol van?

Már órák óta ez a kérdés forgott Sally fejében. Megpróbált aludni, de feladta; először bekapcsolta a rádiót, aztán felkattintotta a villanyt, hogy olvasson. De nem álltak össze a szavak, és úgy ért le a lap aljára, hogy nem fogta fel a szöveget. Végül ezzel a kísérlettel is felhagyott, villanyt oltott, és csak feküdt ébren a sötétben. Hajlamos volt aggódni, ezt tudta magáról, mindenhol ólálkodó veszélyt látott. De nem teljes joggal aggódott? Paul megint „későig dolgozik”.

Néhány héttel ezelőtt ez még nem adott volna okot aggodalomra. Paul ambiciózus volt, keményen és odaadóan dolgozott – ez a hajthatatlan munkaerkölcs gyakran járt azzal a húszéves házasságuk alatt, hogy kihűlt vacsorára ért haza. De három héttel ezelőtt úgy adódott, hogy Sallynek sürgősen el kellett érnie a férjét, mert üzent neki az anyja. Miután a mobilját nem vette fel, az asszisztensét hívta, aki közölte, hogy Paul pontban ötkor távozott az irodából. A konyhai óra gúnyosan este nyolcat mutatott, amikor Sally megrendülve letette a telefont. Azonnal sorjázni kezdtek előtte a lehetséges forgatókönyvek – baleset érte, viszonya van –, de megpróbálta legyűrni a szorongását, és amikor Paul aznap este épen és egészségesen hazatért, nem mondott neki semmit.

Ám amikor legközelebb bejelentette, hogy későig elmarad, Sally összeszedte a bátorságát, hogy személyesen járjon utána. Ürügyekkel felfegyverkezve elment az irodába, de a felkészülés fölöslegesnek bizonyult, mert Paul nem volt bent. Megint korán lelépett. Vajon sikerült eltitkolnia a csalódottságát az asszisztense előtt? Remélte, hogy igen, de nem lehetett benne biztos. A titkárnő talán már tudja. Azt mondják, mindig a feleség jön rá utolsónak.

Az a típusú férfi Paul, akinek viszonya van? Sally zsigerből úgy érezte, hogy nem. Az ő férje régi vágású katolikus, aki megígérte, hogy tiszteletben tartja a házastársi esküjét, és ezt komolyan is gondolta. Boldog, teljes a házasságuk, a családi életük. Ráadásul Sally megőrizte az alakját és a jó külsejét, az után is, hogy ikreket szült, és biztos volt abban, hogy Paul vonzónak találja, még ha mostanában szórványossá váltak is a szeretkezéseik. Nem, ösztönösen lázadt a gondolat ellen, hogy a férje valaki mást szeret. De nem ezt hiszi-e minden megcsalt feleség, amíg fény nem derül a férje állhatatlanságára?

Lassan teltek a percek. Mit csinálhat ilyen késő éjszaka? Kivel van? Az utóbbi néhány napban számos alkalommal határozta el, hogy tisztázza vele a dolgot. De sohasem találta a megfelelő szavakat, és különben is, mi van, ha téved? Lehet, hogy Paul meglepetést készít elő neki? Mennyire lesújtaná, ha félrelépéssel vádolná!

Az az igazság, hogy Sally félt. Egyetlen kérdés tönkre tehet egy egész életet. Bár álmatlanul forgolódva azt kereste, hogyan hozhatná fel a témát, tudta, hogy soha nem fog rákérdezni. Nem azért, mert nem akarja tudni. Hanem azért, mert hátha megtudná.

Hetedik fejezet

Hajnali kettő felé járt, és a hetedik emelet néma volt, mint a sír. Charlie Brooks nyomozó őrmester elfojtott egy ásítást, miközben a megoldatlan ügyek aktáit lapozgatta az íróasztalánál. Kimerült volt – a nemrégi előléptetés és az anyaság dupla terhe sokat követelt tőle –, de elszánta magát arra, hogy annyi figyelmet szentel ezeknek az ügyeknek, amennyit csak megérdemelnek. Tíz-tizenöt évre visszamenő megoldatlan gyilkossági esetek voltak – hidegek, mint a jég –, de minden áldozat valakinek a lánya, az anyja, az apja vagy a fia, és a hátramaradottak ma ugyanúgy választ akarnak kapni, mint akkor, amikor még friss volt a gyászuk. Annyira lefoglalta a napi taposómalom, hogy Charlie-nak csak éjszaka jutott rájuk ideje, miután végre elcsendesült a Southamptoni Központi Rendőrkapitányság. És ez csupán az egyike volt azoknak a pluszkötelezettségeknek, amelyek az egyszerű nyomozóból nyomozó őrmesterré történt előlépése után hárultak rá, de eltökélte, hogy mindennek eleget tesz.

Helen Grace-nek köszönhette a kinevezését. Noha Helennek volt már helyettese Sanderson őrmester személyében, kijárta, hogy Charlie-t is léptessék elő az Ethan Harris-ügyben végzett munkájáért. Helen ellenállásba ütközött azok részéről, akik aggódtak a szolgálati hierarchia felborulása miatt, de végül Helen elérte, amit akart, miután elég fontos embert sikerült meggyőznie arról, hogy Charlie kiérdemelte a rangot.

Charlie Brooks nyomozóból tehát Charlene Brooks őrmester lett. Persze senki nem hívta így – ő mindig is Charlie marad a központi kapitányságon –, de azért jó érzés volt hallani, ahogy felolvassák a teljes nevét és rangját a kinevezési ceremónián. Helen mellette állt aznap, és diszkréten rákacsintott, amikor Charlie visszatért a helyére a kitüntetettek között, nehezen állva meg, hogy széles vigyorra ne húzza a száját.

Utána el akarta hívni valahová Helent, hogy személyesen köszönetet mondjon neki, de Helen inkább beterelte a Crown and Two Chairmen pubba, ahol a hagyományoknak megfelelően „megöntözték” az új őrmester fejét. Így akarta elkerülni a kivételezés vádját, vagy csupán kínos lett volna neki Charlie hálálkodása? Nem tudni, mindenesetre jól sült el a közös italozás. Az egész csapat megjelent, és mindenki (talán csak Sanderson kivételével) kifejezte Charlie-nak az előléptetés feletti örömét. Az átélt sötét napok után Charlie rendkívül hálás volt a bizalom aznap esti megnyilvánulásaiért.

Charlie annyira belemerült az emlékekbe – köztük egy ködös kép is felbukkant egy késő éjszakai, nagyon részeg karaoke-fellépésről McAndrew nyomozóval –, hogy szinte megugrott az ijedségtől, amikor felpillantva az ügyeletes őrmestert látta maga előtt.

– Bocsánat, elkalandoztam – mentegetőzött, majd kérdőn nézett rá.

– Az igazságszolgáltatás sohasem alszik, mi? – válaszolta a férfi egy jellegzetes hunyorítás kíséretében. – Ez most érkezett. Gondoltam, hogy egyből látni akarja.

A papír, amelyet átnyújtott, nem bővelkedett a részletekben – feltételezett gyilkosság, ismeretlen áldozat, meg nem nevezett szemtanúk –, de volt valami, amire azonnal felneszelt. A jelentés felső sarkában ott állt a cím. Charlie sohasem járt ott, de a hely hírhedt volt Southamptonban.

A Kínzókamra.

Nyolcadik fejezet

Helen elindult a káosz felé. A klubot zsúfolásig megtöltő partizók már kiáramlottak az utcára, és most az ideges kidobók terelgették őket. Lenyűgöző látvány volt – egy tucat, láthatósági mellényt viselő rendőr, elveszve a PVC, a láncsodrony és a meztelen bőr tengerében. Más körülmények között mindez megmosolyogtatta volna Helent, de a félelem és a megrendülés az arcokon elűzte a helyzet iróniáját. Számos vendég, dacára a vezetőség kísérleteinek, hogy feloszlassa a tömeget, továbbra is ott ácsorgott, és összekapaszkodva tárgyalta ki egymás közt a történteket.

Felvillantva az igazolványát Helen utat tört magának a bejárathoz. Az egyik egyenruhás sután odabólintott neki, láthatólag zavarba hozta, hogy egy hírhedt S&M-klubnál kell őrt állnia, aztán megnyitotta előtte a hatalmas bőrajtót, amely megvédte a klubtagokat a világ kíváncsi szemeitől. Helen még sohasem járt a Kínzókamrában, és ahogy átlépte a küszöböt, azonnal a mélybe vezető lépcső előtt találta magát. A padlótól a mennyezetig sötét bíborba vont, kétoldalt leleményes kínzóeszközökkel teleaggatott falak között úgy festett a hely, mint a pokol kapuja.

Helen gyorsan leereszkedett, de a korlátba kellett kapaszkodnia, nehogy megcsússzon a ragacsos lépcsőn a félhomályban. A klub egy sor boltíves pincehelyiségből állt, és Helen a legnagyobb felé vette az irányt. Egy-két órával ezelőtt még fékeveszett buli folyt itt, de most kiürült a hely, csak Charlie, McAndrew nyomozó és néhány közrendőr tartotta a frontot. A szag azonban megmaradt, izzadság, kiömlött sör, parfüm és még valami – édeskés, pállott koktélt képezve, amely idegenül hatott az elnéptelenedett klubban.

– Elnézést a kései iderángatásért. Vagy korai? Magam sem tudom.

Charlie észrevette Helent, és elindult felé.

– Nem gond – válaszolta kedvesen Helen. – Mi a helyzet?

– Az a szépfiú találta meg a holttestet – válaszolta Charlie.

Egy sápadt, szőke fiatalemberre mutatott, akinek a vallomását most vette fel McAndrew. A vállára borított rendőrségi takaró csak részben fedte el a feszes LAPD-egyenruha-utánzatot, amelyet idegesen rángatott, mintha zavarná az igazi rendőrök jelenléte.

– Ő és egy barátja kerestek valami intimebb helyet. Benyitottak az egyik hátsó szobába, és megtalálták az áldozatot. Szétválasztottuk őket, de egybehangzó a vallomásuk. Esküsznek rá, hogy nem mentek be a szobába. Meredith mintát vesz tőlük, hogy ellenőrizni tudjuk.

– Helyes. Hol van az igazgató?

– Edwards nyomozó a hátsó irodában van Mr. Blakemannel.

– Oké, akkor lássunk neki.

Charlie a klub hátsó része felé kalauzolta Helent, ahol az iroda volt.

– Vannak szemtanúk? – kérdezte Helen.

– Nincs hiány emberekből, akik nyilatkozni akarnak, de nem nevezném őket szemtanúknak. Sötét volt, nagy zaj és zsúfoltság. A vendégek fele jelmezt vagy álarcot viselt. Nagy szerencsénk lenne, ha megtudnánk valami használhatót, de senki sem mondja, hogy bármi „szokatlant” látott. A kidobók szerint néhány vendég lelépett, amint kiérkezett a rendőrség. Elkértük Blakemantől a teljes taglistát, megpróbálhatjuk annak alapján lenyomozni őket, de...

– De valószínűtlen, hogy a saját nevüket adták meg – szakította félbe Helen. – Ahogy az is, hogy önként előállnak és segítenek nekünk. Azért legyetek rajta, sohasem lehet tudni.

Charlie bólintott, de Helen látta rajta, hogy neki is azokon a sajátságos bonyodalmakon jár az esze, amelyeket egy ilyen ügy vethet fel. A szemtanúk hiánya miatt nyilvánvaló, hogy leginkább a helyszínelés bizonyítékaira, a CCTV-felvételekre és a boncolás eredményeire kell támaszkodniuk, ha számottevő előrelépést akarnak.

A továbbsiető Helen belefutott a helyszínelő rendőrök társaságába, akik már a tetthelyen ügyködtek. Steril védőt húzva a cipőjére Helen odabiccentett Charlie-nak, és megacélozva magát bement a szobába.

Kilencedik fejezet

Lázas tevékenység folyt a kis helyiségben. Meredith Walker, a southamptoni központi kapitányság vezető technikusa négykézlábra ereszkedve végzett alapos kutatást a padlón. A klub tulajdonosa a jelek szerint nem sokat költhetett takarításra, és Meredith csapatára rengeteg munka vár, ha minden szemetet be akarnak zsákolni. A szobában nagy lehetett a jövés-menés – Helen attól félt, könnyebb lenne bizonyítani, melyik klubtag nem járt itt, mint azonosítani azokat, akik igen –, ami tovább bonyolította az előttük álló feladatot.

Helen elkapta Charlie pillantását, és elhessegetve ezeket a defetista gondolatokat, óvatosan megindult előre. Az áldozat a szoba közepén feküdt, egy fémszékhez kötözve, körbetekerve nedves kendőkkel és ragasztószalaggal. Helen a magassága alapján feltételezte, hogy férfi, de ezt még nem lehetett biztosra venni. Az áldozat fejét teljesen beborította az ezüst ragasztószalag, sem egy hajfürt, sem bőrfelület nem látszott ki alóla. A nedves kendőket látva Helen sejtette, milyen bénító mozdulatlanságra volt kárhoztatva az áldozat. Szörnyű lehet így meghalni.

Természetesen korábban is voltak már S&M-halálesetek – az autoerotikus és a páros szexjátékok egyaránt félremehetnek –, de ez valami másnak tűnt. Egy vaskos pánikolló hevert a padlón a holttest mellett, amelyet Meredith csapata bekerített és megjelölt. Bárki tette is, módjában állt volna kiszabadítani az áldozatot, de másként döntött. Elhagyta a szobát, becsukta maga után az ajtót, és távozott, anélkül hogy figyelmet keltett volna. Ez nem véletlen baleset volt. Ez előre megfontolt, kiszámított gyilkossági kísérlet.

A rendőrség fotósa intett neki, és Helen közelebb lépett. Becsúsztatta kesztyűs kezét az áldozat alá, és elemelte a földtől. A szék kissé megingott, aztán kiegyenesedett és megállt Helen előtt. Az áldozat feje előrebukott, és megállapodott a mellkasán.

– Adnának nekünk pár percet, srácok? – kérdezte halkan, de határozottan Helen.

Meredith és a csapata egyedül hagyta Charlie-t és Helent a halottal. Itt volt az ideje kiszabadítani az áldozatot a kötelékeiből, hogy megkezdődjön az azonosítás folyamata – ez a művelet nem igényelt közönséget.

Steril ollót ragadva Helen felhasította a lábakat és a törzset gúzsba kötő nedves kendőket. Ennek alapján aligha lehetett megállapítani a személyazonosságát, de azt akarta, hogy a keze és a lába szabadon legyen. Így könnyebben kezdhetett el dolgozni a mellkastól felfelé tekeredő ragasztószalagon. Tudta, hogy ha nekiesik a ragasztószalag vagdosásának, azzal post mortem sérüléseket okozhat, ezért ellenállt a kísértésnek, hogy legelőször a szemét, az orrát és a száját tegye láthatóvá.

Helen előbb türelmesen felvágta a merevvé vált vásznat, kiszabadítva a testet a purgatóriumából. A kendők a földre estek, feltárva a zsinórt, amellyel a széklábakhoz rögzítették a két bokát. Helen ezt is elvágta, majd a kendőkkel együtt bezacskózta, de a test egyáltalán nem reagált. Beállt a hullamerevség – úgy nézett ki az áldozatuk, mintha megfagyott volna az időben.

Folytatva a kínos feladatot Helen lefejtette a felső vásznakat, és átadta őket a sápadozó Charlie-nak. Ezután becsúsztatta az olló egyik pengéjét a mellkason lévő ragasztószalag alá, úgy húzva végig az áldozat puha bőrruháján, hogy ne hagyjon nyomot a felszínén. Lassan araszolt felfelé a nyakhoz – minden folt, minden horzsolás a testen sorsdöntő bizonyítékkal szolgálhatott, és Helen semmi esetre sem akart a saját emberi hibájával belezavarni a nyomozásba.

Az áldozat torkán lévő ragasztószalag könnyen levált – már csak a fej volt takarásban. Helen letéve az ollót úgy döntött, hogy az utolsó, legkényesebb műveletet kézzel intézi. Bedugta az ujjait a fej mögé, és hamarosan megtalálta, amit keresett. A ragasztószalag végét erősen letapasztották, de némi ügyeskedéssel kipiszkálta.

Eljött az igazság pillanata. Megfogva a ragasztószalag szabadon lógó végét Helen elkezdte letekerni. Eleinte lassan, aztán gyorsabban és magabiztosabban, amíg le nem vált az egész.

Olyan látvány fogadta, amelytől elakadt a lélegzete. Nem azért, mert undorította az áldozat viaszos, élettelen arca, hanem azért, mert felismerte a férfit. Ez a szerencsétlen ember a barátja volt. A dominátora.

Jake volt az.

Tizedik fejezet

Helen a szájára szorított tenyérrel botladozott felfelé a lépcsőn. Már a torkában érezte a hányást, és ki kellett jutnia ebből a föld alatti pokolból. Amikor felvillant előtte a kijáratot jelző zöld lámpa, meggyorsította a lépteit, és az utolsó lépcsőfokok leküzdése után kirohant az éjszakába.

Nem törődve az ajtónál őrködő egyenruhás rendőrök elképedt arckifejezésével, Helen a klub körüli drótkerítéshez sietett, és belekapaszkodott. Zihált, vadul vert a szíve, és hullámokban tört rá az émelygés. Nagy kortyokban nyelte a levegőt, s bár kétségbeesetten szeretett volna láthatatlanná válni, erre reménye sem volt. Hánynia kellett, hevesen és hangosan, újra meg újra felfordult a gyomra, míg ki nem adott mindent.

Senki nem ment oda hozzá segíteni, így Helen ott maradt, ahol volt, üresen és erőtlenül bámulva a földet. Nem lehet Jake. Még arra is kísértést érzett, hogy visszamenjen a tetthelyre, bizonyságot nyerni a hülye tévedéséről. De a szíve mélyén tudta, hogy ő az. Felismerte a jellegzetes arcvonásait, ráadásul ott volt a tetoválás a nyakán. A férfi, akinek az évek során számos alkalommal fizetett a szolgálataiért, aki az S&M-kezeléseken annyiszor verte ki belőle a sötét gondolatokat, most halott. Jake volt az egyetlen ember, aki ismerte az igazi Helent, és ez a váratlan haláleset most kizökkentette, összezavarta.

Amikor utoljára látta, Jake boldog volt, és megállapodott. Az új barátjával randevúzott, elengedte a Helen iránti szerelmét, és sínre tette az életét. Mi siklott azóta ennyire félre, hogy itt kötött ki ebben az éjszakai klubban, ahol egy brutális, könyörtelen gyilkos markába került? Helen bármit megadott volna érte, ha visszaforgathatná az időt, ha beléphetne abba a kis szobába, ahol Jake-et megtámadták, és kirángathatná a gyilkosát.

– Jól vagy?

Helen felpillantva Charlie-t látta maga mellett a sötétség keretében. Senki más nem szólt volna hozzá ilyen barátian, ilyen szeretettel, és ez most átszakította a gátat. Normál körülmények között odavetett volna valami választ, és elküldte volna az illetőt, de Charlie-val olyan sok mindenen mentek keresztül együtt, hogy nem hajthatta el így. Helen erős késztetést érzett, hogy bevallja, ismerte az áldozatot, a barátja volt. De amint kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, a nyelve nem volt hajlandó engedelmeskedni.

– Mi történt, Helen? Mi a baj? – unszolta Charlie.

Helen még mindig nem szólalt meg. Ha beismeri, hogy ismerte az áldozatot, azt is be kell vallania, hogyan találkoztak. Ettől rögtön visszariadt – nem akarta így kiadni másoknak Jake-et –, különben is, hogyan nézhetne a kollégái szemébe, miután lelepleződik a magánéletének ez a részlete? Nevetség tárgya lenne, ízetlen tréfák céltáblája, és ami még rosszabb: tudnák. Az együttlétei Jake-kel mindig titkosak, diszkrétek és különlegesek voltak – azon a helyen feltárulhattak a múltja sebei, és szembenézhetett a bűntudatával. Ha megnyílna arról, azzal lemeztelenítené és megalázná magát, sőt minden valószínűség szerint elvennék tőle az ügyet – és ezt Helen nem tudta volna elviselni.

– Jól vagyok. Csak a sokk... – válaszolta Helen kiegyenesedve.

– Nem valami épületes látvány, igaz? Ha szeretnéd, hogy én foglalkozzam vele...

– Nem, már jól vagyok – mondta gyorsan Helen. – Essünk túl rajta, rendben?

Erőltetettnek hangzott a hetykesége, de Charlie nem tett rá megjegyzést. Így hát Helen legyűrte az émelygés újabb hullámát, és a lehető legruganyosabb lépteivel visszaindult a klub tátongó bejárata felé, hogy teljesítse gyászos kötelességét.

Tizenegyedik fejezet

Becsusszant az ágyba, és a fal felé fordult. Nem tudta megállapítani, hogy alszik-e Sally – bár úgy tett –, és azon tűnődött, mire gondolhat a felesége. Hallja-e vajon, milyen gyorsan ver a szíve? Érzékeli-e az izgatottságát?

Nem siette el a hazautat, remélve, hogy nyugodtabb lelkiállapotba kerül, mire megérkezik. De még mindig dolgozott benne az adrenalin, és hiába zuhanyozott hosszasan, érezte, hogy még ott van rajta az éjszaka nyoma.

Néha volt olyan érzése, hogy Sally mondani akar valamit, miután lefeküdtek. Talán arról, hogy feltűnt neki a férje növekvő hiánya az életében, és kezd elfogyni a türelme. Ha őszinte akart lenni magához, azt kívánta, bár kérdőre vonná. Nemcsak azért, hogy mentegetőzzön és megpróbálja kárpótolni, amiért ilyen kegyetlenül bánik vele. Hanem azért is, mert meg akarta magyarázni, értelmet adni a kicsapongó, önpusztító tetteinek. A tűzzel játszott, mindent és mindenkit kockára téve, ami és aki drága volt neki, és szerette volna megosztani vele a terhet.

Legyen ő a kezdeményező? Mondja el neki magától? Alighogy megfogalmazódott benne ez a gondolat, máris elvetette. Hol kezdené? Mit mondana? Sally nem lábtörlő, hanem intelligens, vállalkozó szellemű nő. Miért nem képes őt sarokba szorítani és magyarázatot követelni a tetteire?

Természetesen nem fogja megtenni. A házasságukat már csak a hallgatás tartja fenn. Tehát nem lesz változás, miközben minden egyes éjszakával minden megváltozik. Belőle lassan más ember lesz – egy új és ismeretlen személy. Ez egyszerre felajzotta és megrémítette, olyan erővel hajtotta a megszállottság. És pontosan ezért szerette volna, ha valaki beszél vele erről, ha kérdőre vonják. Mert ösztönösen tudta, hogy magától soha, soha nem áll le.

Tizenkettedik fejezet

Még csak reggel hét volt, de Emilia Garanita már órák óta dolgozott. Az újságírók eleve szabálytalan időbeosztást követnek, de a bűnügyi tudósítók járnak a legrosszabbul – a gyilkosok, nemierőszak-tevők és emberrablók nincsenek tekintettel azokra, akiknek be kell számolniuk a cselekményeikről. Emilia már megszokta ezt, és ha őszinte akart lenni magához, még élvezte is ezt az életmódot. Ő sem szeretett kevésbé aludni, mint a többi lány, de ha éjnek évadján rezegni kezdett a mobilja, az mindig valami újat, valami izgalmasat jósolt.

Most hajnali négykor hívta fel Alan Stark, a kezes közrendőr, aki boldogan zsebelte be a pénzt, amit az információiért kapott Emiliától. Gyilkosság történt az éjszaka – nem is akármilyen –, ezért ültek össze egy baconos szendvics mellett egy sofőröket kiszolgáló kávézóban, nem messze a Kínzókamrától.

– Látta a holttestet? – kérdezte Emilia, egyből a lényegre térve.

– Nem, de beszéltem egy haverral a helyszínelőktől, és ő részletesen leírta az egészet. Ez egy különleges hely.

– Milyen értelemben?

– Egy fétisklub, és ma este rendezték meg az éves báljukat. Szóval mindenki ott tolongott. Köcsögök, leszbik, fetisiszták, ördögök, angyalok...

– Felismert valakit?

– Tuti, hogy mind ott voltak – vigyorgott Stark. – A városi tanácsosok, a BBC-sek, a lelkészek, de le merem fogadni, hogy jól elszeleltek, mielőtt megjöttek a zsaruk. Akik maradtak, azokon álarc volt, sisak vagy ilyesmi...

– Kiszúrtak valakit köztük, akinek priusza van?

– Még dolgozunk rajta.

– És ki a tulaj? Mármint a klubé?

– Passz. De az igazgató, ha így nevezik, most beszél a nyomozókkal. Sean Blakeman.

Emilia feljegyezte a nevet.

– Beszéljen az áldozatról!

– Negyven körüli fehér pasas. Egy székhez kötözték, aztán az állától a feje búbjáig körbetekerték ragasztószalaggal. Arra tippelek, hogy megfulladt a nyomorult.

A helyszín leírásával folytatta, mindent elmondott, amit az áldozatról és a klub vendégköréről tudott. Emilia csak félig figyelt rá, miközben hatékony gyorsírással lejegyezte a mondókáját, mert már a sztorin járt az esze, amelyet kerekíteni fog belőle. Szex, gyilkosság, tortúra, felizgatás – ez az eset jó perverz, nagy P-vel, és lehengerli vele a szerkesztőjét. Megvan benne minden, ami kell, és a hab tortán, hogy Stark megerősítette, Emilia egykori barátja, jelenlegi nemezise vezeti a nyomozást.

Helen Grace felügyelő.

Tizenharmadik fejezet

Helen fürgén lépkedett a folyosón, de minden lépéssel lehangoltabb lett. Egész éjjel fenn volt, a bűncselekmény helyszínéről egyből a kapitányságra ment. Titokban azt remélte, hogy a csapat gyorsan halad, de tudta, hogy valójában ez még túl korai lenne – az eset sajátos körülményei azt jelentették, hogy türelemmel kell lenniük. A terepen csak gyér beszámolókat kaptak a szemtanúktól, a klubban nem voltak biztonsági kamerák, így be kellett érniük a mobiltelefonokkal készült amatőr felvételekkel, és így összehozni egyfajta idővonalat. Ebből is kijöhet valami, és persze Meredith még javában dolgozik a csapatával a helyszínelésen. Addig is volt egy nagyon értékes bizonyítékuk, amelynek a vizsgálata még várat magára, Jake holtteste.

Helen megérkezett a hullaház ajtajához, és gyorsan becsengetett. Ha tétovázik, az idegei felmondhatják a szolgálatot, és meghátrálásra késztethetik. Jim Grieves, a patológus a közeledő Helen felé fordult. Nem bocsátkozott hosszas üdvözlésbe, amiért Helen hálás volt. Sem mentálisan, sem érzelmileg nem találta magát alkalmasnak a csevegésre. Minél előbb túl akart esni a dolgon.

– Fehér férfi, a harmincas évei végén vagy a negyvenesek elején, lelkes híve a body artnak, a piercingnek és a mazochizmusnak. Számos régi sérülés, amely lekötözésből, bilincselésből származhat, köztük egy törött csukló néhány évvel ezelőttről, és egy kificamodott boka, amely azóta sem jött helyre teljesen. Nemi betegségek jelei, és régi ondónyomokat is találtam a ruházatán, amelyek nem tőle származnak.

Helen bólintott, de nem szólalt meg – kiborító volt hallani, hogy ilyen hidegen, tudományosan beszélnek a barátjáról.

– Az előzetes vérvizsgálat alkoholt, ketamint és kis mennyiségű kokaint mutatott ki, de ezeknek nem volt közük a halálához. Azt fulladás okozta. Láthatók a pontszerű bevérzések az orcákon és a szemhéjakon, valamint a cianózis, amiről az arcbőr kékes elszíneződése árulkodik. Nincsenek horzsolások vagy külsérelmi nyomok a törzsön, ezért feltételezhetjük, hogy a fej köré tekert ragasztószalag elég szoros volt ahhoz, hogy elzárja az oxigént a légutaktól, így a gyilkosnak nem kellett nyomást gyakorolnia a torkára vagy a nyakára. Az ajkak vérzése és horzsolása arra utal, hogy megpróbálta elharapni a ragasztószalagot, mielőtt eszméletét vesztette.

Helen lehunyta a szemét; elborzasztotta, hogy miket kellett Jake-nek elszenvednie.

– A súlyos dehidratációért a testhőmérséklet jelentős emelkedése a felelős, amely végül szívleálláshoz vezetett, de ennek már nem nagyon lehetett tudatában. Az oxigénhiány az agyban, elsősorban ez volt az, ami végzett vele, nem annyira az utána következők.

– Mennyi ideig tartott? – kérdezte Helen fojtott, feszült hangon.

– Négy-öt perc, amíg eszméletét vesztette, és kicsit később halt meg.

– Tudta, mi történik vele?

– Csak addig, amíg el nem ájult. Lehet, hogy ez volt a cél. Nem történt kísérlet kínzásra vagy fizikai bántalmazásra, holott ki volt szolgáltatva a gyilkos kénye-kedvének. Ami arra utalhat, hogy a támadó azt akarta, az áldozat legyen tudatában annak, ami történik, érezze a saját tehetetlenségét, miközben az oxigénhiánnyal küzd.

Helen bólintott, de nem válaszolt. Túláradtak az érzései – harag, kétségbeesés, iszonyat –, ahogy Grieves feltárta előtte Jake halálának brutális részleteit. Ott maradt a gyilkos, hogy végignézze a haláltusáját? Fontos volt számára, hogy jelen legyen, amikor meghal? Helen most megérezte, hogy lappang még valami a vad dühe alatt – a félelem. A félelem attól, hogy ismét leereszkedik a sötétség.

– Még valami? Pillanatnyilag szűkében vagyunk a kézzelfogható bizonyítékoknak – mondta Helen.

– A környezethez képest, ahol megtalálták a holttestet, meglepően tiszta a ruházata. Viszont friss nyál nyoma volt az orcáján és a jobb fülén. Kétlem, hogy a sajátja, a helyből ítélve.

– Fel lehetne gyorsítani az elemzést? – kérdezte Helen. – Szükségünk van valami konkrétumra, amiből kiindulhatunk.

– Megteszem, amit tudok, de három másik tetem is vár rám, és persze mindenki tegnapra kéri az eredményt – morogta Grieves.

– Köszönöm, Jim. Akkor amilyen gyorsan csak lehet.

Helen megszorította a patológus karját, és sarkon fordult. Grieves kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de elkésett. Helen már ott sem volt.

Tizennegyedik fejezet

Helen a gondolataiba merülve visszament a Kawasakijához. Egyetlen alkalmat kivéve csak olyankor találkozott Jake-kel, amikor a férfi dolgozott. A lakására járt, ahol tompított világítás volt, és a minimumra korlátozták a társalgást. Idővel jobban megismerték egymást, de a találkozásaik során mindenki a maga szerepét játszotta, és Helen most rájött, hogy milyen keveset tudott a barátjáról. Úgy biztosan nem látta soha, mint ma reggel – meztelenül, lecsupaszítva a hullaház lámpáinak éles fényében.

Emlékezett rá, hogy van egy sasfejtetoválás a nyakán, de sohasem kérdezte meg, mit jelent. Tudta, hogy Jake nincs beszélő viszonyban a szüleivel, de sohasem kérdezte meg, hol élnek, vagy hol nevelkedett Jake. Tudta, hogy érdeklik a fiúk, ahogy a lányok is, de azt nem tudta, melyik áll az első helyen, és hogy ugyanazt keresi-e, amit mindenki más, elköteleződést, biztonságot, családot. Most azt kívánta, bár feltette volna az efféle kérdéseket valakinek, akit igaz barátjának tekintett.

Volt idő, amikor Jake ennél többnek tekintette Helent. Amikor a Ben Foster-ügyben nyomozott, Jake még követte is, annyira megszállottja lett Helennek. Akkor leállította, és véget vetett a kapcsolatuknak, de ő lepődött meg a legjobban, hogy ez bevált. Amikor utoljára összefutottak egy belvárosi bárban, Jake már egy fiúval járt együtt, akit nemrégiben ismert meg. Boldognak tűnt, olyannyira, hogy néhány hónap múlva SMS-t küldött Helennek, megkérdezve, nem akarja-e felújítani a munkakapcsolatukat, és Helen komoly kísértésbe esett. Végül győzött az óvatosság, és alternatív megoldást választott, mert mindenképpen kerülni akarta a zűrös viszonyokat. De azért sokat gondolt Jake-re.

Köze lehet ehhez a fiújának? Érdekes lenne kideríteni, hogy áll most a kapcsolatuk, és vajon ő is járt-e a Kínzókamrába. Lehet, hogy egy elnyújtott csábítás volt a viszonyuk, és az vezetett végül ehhez a durva gyilkossághoz? Nagy volt a kísértés, hogy egyenesen Jake lakásába menjen, és mindent felforgasson konkrét bizonyítékokat keresve, de az áldozat hivatalos azonosítása nélkül ez színtiszta őrültség lenne. Kínszenvedés így várakozni – mintha szándékosan egérutat adna a gyilkosnak –, de Helen tudta, hogy Jake-nek voltak korábbi drogvétségei, és a szövetminták elemzése után gyorsan megtörténik az azonosítása.

És ezt követően gőzerővel megindul a nyomozás. Ez a gondolat egyaránt felvillanyozta és megborzongatta Helent. Tudta, hogy a csapata minden követ megmozgat a Jake gyilkosa utáni hajszában, de mit hoz majd számára Jake életének feltárása? Vezetett-e feljegyzéseket a találkozóikról? Megőrzött-e tőle valamilyen emléktárgyat? Maradt-e nyoma Helen ott jártának? Már több mint két éve nem vette igénybe Jake szolgálatait, de nagyon valószínű, hogy le fog lepleződni az igazság keresése során.

Szeretett volna elmenekülni, de a jobbik része tudta, hogy a fordítottját kell tennie. Bármilyen következménye lesz is rá nézve, meg kell találnia a gyilkosát. Tartozik ezzel – és még ennél is többel – a régi barátjának. Felült a motorra, indított, és felengedte a féket. Kalapált a szíve, forgott a gyomra, de nem volt értelme késleltetni az elkerülhetetlent, így hát gázt adott, és a hullaháztól a southamptoni központi kapitányság felé vette az irányt.

Tizenötödik fejezet

Jonathan Gardam nyomozatiosztály-vezető az irodája ablakánál állt, és nézte a kinti világot. Nem ez volt a legszebb látkép, amit Southampton nyújtani tudott, de innen diszkréten megfigyelhette a kapitányság parkolóját.

Helen Grace épp most érkezik, és leállítja a motorját. Helen a szokások rabja volt, mindig ugyanoda parkolt, mindig ugyanabban a sorrendben vette le a sisakját és a bőrszerkóját. Hogy ezt valamilyen logika vagy csak babona alapján teszi, arra Gardam nem tudott választ adni. Azt tudta, hogy a motorkerékpárok szenvedélyes szeretete a gyermekkorából ered – egy gyenge pillanatában bevallotta, hogy tizenévesen mopedeket lopott –, de ezen kívül semmit. Helen elméjének működése ma éppolyan rejtély volt előtte, mint kezdetben.

Ezért távolról figyelte. Már elég jó képet szerzett a napi rutinjáról – tudta, mikor megy az edzőterembe, mikor futni