A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Patriot Threat

Minotaur Books, New York, 2015

Fordította: Lantos István

Szerkesztette: Daróczi Péter

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2015 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István, 2107

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-449-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Apámnak, Sam Berrynek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez az első könyvem a Minotaur Kiadónál, amely a Macmillan kiadói csoport tagja. Őszinte köszönetem John Sargentnek, a Macmillan vezetőjének, Sally Richardsonnak, aki a St. Martin’st irányítja, és kiadómnak, Andrew Martinnak. Ugyancsak hálával tartozom Hector DeJeannek a hirdetési osztályról; Jeff Dodesnak és mindenkinek a marketingosztályról, különösen Paul Hochmannak; Jen Enderlinnek a puha kötésű könyvek mindentudójának; David Rotsteinnek, aki a borítót tervezte; Steven Seighmannek, a nagyszerű belső kialakításért; valamint Mary Beth Roche-nak és az audiorészlegen dolgozó valamennyi munkatársnak.

És ahogy mindig, most is köszönöm Simon Lipskarnek az újabb kiváló munkáját.

Továbbá szerkesztőmnek, Kelley Raglandnek, akivel öröm volt megismerkedni.

Meg kell említenem még néhány embert: Meryl Mosst és fantasztikus reklámcsapatát (közülük is kiemelve Deb Zipfet és JeriAnn Gellert); Jessica Johnst és Esther Garvert, akik továbbra is zökkenőmentesen vezetik a Steve Berry céget; M. J. Rose-t, a Plotters Club egyik alapító tagját; és Richard Stammot, a Smithsonian-kastély kurátorát (aki a megfelelő helyre irányított).

Mint mindig, ezúttal is hála és köszönet feleségemnek, Elizabethnek, aki változatlanul a legdrágább számomra.

A regényt Harold Earl „Sam” Berrynek ajánlom, aki többszörös névrokona Harold Earl „Cotton” Malone-nak. Hogy miként jutottak mindketten a szokatlan becenevükhöz, az továbbra is rejtély számomra.

Az viszont kétségtelen, hogy mindketten jelentős hatást gyakoroltak az életemre.

A világon nincs erősebb, nemesebb és szentebb érzés
a patriotizmusnál.

KIM IR SZEN, A KOREAI NÉPI
DEMOKRATIKUS KÖZTÁRSASÁG
ÖRÖKÖS ELNÖKE

PROLÓGUS

FEHÉR HÁZ, 1936. DECEMBER 31.

17 ÓRA

FRANKLIN ROOSEVELT UTÁLT EGY levegőt szívni rossz hírű látogatójával, de elfogadta, hogy beszélniük kell. Már négy éve volt elnök, három hét múlva másodszor is beiktatják. Ez lesz az első alkalom, hogy január 20-án tartják. Ezt megelőzően az elnöki esküket mindig március 4-én tették le, annak emlékére, hogy 1789-ben ekkor lépett életbe az alkotmány. De a 20. alkotmánykiegészítés mindezt megváltoztatta. Nagyon helyesen, mert így lerövidült a novemberi elnökválasztás óta eltelt időszak. A túl hosszú ideig „béna” kacsa ugyanis így „halott kacsa” lesz. Roosevelt szerette a változtatásokat. Ugyanis utálta azt, ahogyan régebben a dolgokat intézték.

És különösen utálta a „régi rend” tagjait.

Amelyhez a látogatója is tartozott.

Andrew Mellon tíz évig és tizenegy hónapig volt pénzügyminiszter. Még Harding elnöksége alatt kezdte, 1921-ben, aztán Coolidge idején, majd végül Hoover távolította el a posztjáról. Kormánymegbízatásait az Egyesült Államok nagy-britanniai nagyköveteként fejezte be 1932–33-ban, majd nyugdíjba vonult. Mellon rendíthetetlen republikánus volt, az ország egyik legvagyonosabb embere, annak a „régi rendnek” ravasz és eszes megtestesítője, amelyet Roosevelt New Dealje meg akart változtatni.

– Elnök úr, az ajánlatom. Remélem, meg lehet valósítani.

Mellon egy papírlapot nyújtott át.

Azért hívta meg ezt az alakot ötórai teára, mert a tanácsadói figyelmeztették, hogy egy acsargó kutyát ennél tovább nem szabad rugdosni.

És ő már három éve rugdosta Andrew Mellont.

Rögtön az első beiktatása után kezdődött. Utasította az adóhivatalt, hogy vizsgálják át Mellon 1931-es adóbevallását. A hivatal részéről volt bizonyos ellenállás, hogy túllépi az elnöki hatáskörét – morgolódtak, hogy az adóhivatalt nem szabad politikai fegyverként használni –, de az utasításait végül végrehajtották. Mellon 139 ezer dollár adó-visszatérítést igényelt. A kormány úgy találta, hogy 3 089 000 dollárral tartozik. Adócsalással vádolták, de az esküdtszék nem volt hajlandó vád alá helyezni. Roosevelt kitartott, és utasította az Igazságügyi Minisztériumot, hogy polgári pert indítsanak, amelyet végül az Adóügyi Fellebbviteli Testület folytatott le. Tizennégy hónapon át folytak a tanúvallomások és vizsgálatok, és alig néhány hete zárultak le.

Az Ovális Irodában voltak, az első emeleten, amely a kedvenc helye volt a Fehér Házban a hivatalos tárgyalásokhoz. Zsúfoltnak tűnt a szoba, a könyvespolcok tele voltak, hajómodelleket és irathalmazokat lehetett látni mindenfelé. A kandallóban lobogott a tűz. Az elnök kiszállt a tolószékből, és átült a kanapéra. Homer Cummings igazságügyi miniszter mellé telepedett. Mellont elkísérte David Finley, a volt miniszter közeli munkatársa.

Roosevelt és Cummings elolvasta Mellon ajánlatát.

Ez javaslat volt művészeti múzeum létrehozására a washingtoni Nemzeti Parkban, és az épületet Mellon a saját költségére húzatná fel. A múzeumban nemcsak Mellon hatalmas művészeti gyűjteménye kapna helyet, hanem további kollekciók is.

És Nemzeti Művészeti Galériának neveznék el.

– Nem Andrew W. Mellon Galériának? – kérdezte Roosevelt.

– Nem akarom, hogy a nevem nyilvánosan az épülethez kötődjön.

Roosevelt végigmérte látogatóját, aki egyenesen, fejét büszkén felszegve, mozdulatlanul ült, mintha az elnökök még mindig engedelmeskedtek volna minden rigolyájának. Sohasem értette, miért választották kormányuk tagjává hárman is ezt az embert. Az elsőt még megértette – Harding gyenge és ostoba volt –, és talán még a második elnököt is, Coolidge-t, aki azt követően került hatalomra, hogy Harding megtette azt a szívességet, hogy elnöki ciklusának második évében meghalt. De 1924-ben, amikor Coolidge elnyerte „saját” négy évét, miért nem választott új pénzügyminisztert? Annak lett volna értelme. Minden elnök így csinálja. Aztán Hoover megismételte a hibát, mivel ismét kinevezte Mellont 1929-ben, hogy aztán végül három évvel később szabaduljon meg tőle.

– Itt az áll – mondta –, hogy a képtárat kilenc magánszemélyből álló kuratórium vezeti, amelybe öt megbízottat maga nevez ki. Én úgy értelmeztem, hogy ezt a szervezetet a Smithsonian irányítja.

– Úgy is lesz. De azt akarom, hogy a galéria belső működése legyen teljesen független a kormánytól, ahogy a Smithsonian is. Erről a kérdésről nem nyitok vitát.

Az elnök az igazságügyi miniszterére pillantott, aki beleegyezően bólintott.

Mellon először egy évvel ezelőtt tett hasonló ajánlatot. Az épület építése 8-9 millió dollárba kerülhet. Mellon saját műgyűjteménye, amelynek értékét körülbelül húszmillió dollárra becsülték, lehet a múzeum „magja”. Persze máshonnan is beszereznek és kiállítanak majd értékes műtárgyakat, azzal a szándékkal, hogy idővel Washington a világ egyik fontos művészeti központjává váljon. Mellon ötmillió dollárt adományoz az intézménynek, és ebből az összegből fedezik a legfelső vezetők bérét, és ebből vásárolnak új műtárgyakat. Az épület fenntartását és üzemeltetését mindig a kormány finanszírozza. Több hónapos tárgyalással finomították a részleteket, amely végül ehhez a találkozóhoz vezetett. Cummings igazságügyi miniszter folyamatosan tájékoztatta az elnököt, de kevés kompromisszum köttetett. Ahogy az üzleti életben, Mellon a művészettel kapcsolatban is kemény tárgyalópartner volt.

Volt azonban egy érzékeny pont.

– Maga leszögezte – mondta –, hogy az épülethez és a műtárgyakhoz is minden pénzt a maga jótékonysági alapítványa biztosít. Pedig éppen a szóban forgó alapítványnak van hárommillió dollár adótartozása.

Mellon arca továbbra is merev maradt.

– Ha a pénzt akarja, az ismert helyen van.

Az elnök érezte, hogy kijátszották. De nem bánta. Ő maga akarta ezt a találkozást. Tehát…

– Négyszemközt szeretnék beszélni Mellon úrral.

Látta, hogy az igazságügyi miniszternek nincs ínyére a dolog, de azt is érti, hogy ez nem kérés. Cummings és Finley is elhagyta a szobát. Várt, amíg becsukták maguk mögött az ajtót, és csak aztán szólalt meg:

– Tudja, hogy megvetem magát.

– Teszek rá, hogy ön mit gondol. Ön jelentéktelen tényező.

Az elnök felnevetett.

– Neveztek már arrogánsnak, lustának, hülyének, manipulátornak, de jelentéktelennek még soha. És ezt sértésnek veszem. Úgy gondolom, hogy eléggé kompetens vagyok a jelenlegi kényes gazdasági helyzetben, amelynek előidézéséért, megjegyzem, részben maga is felelős.

– Amennyiben Hoover megfogadta volna a tanácsokat – vonta meg a vállát Mellon –, a válság sokkal rövidebb ideig tartott volna.

Már hét éve tombolt a válság, a bizonyos „fekete péntek” óta, amikor bankok és részvénypiacok omlottak össze. Hoover ugyan távozott, de a republikánusok továbbra is többségben voltak a Kongresszusban és a legfelső bíróságon is, úgyhogy a New Deal egymás után kapta a támadásokat. Annyi nehézséggel kellett már szembenéznie, hogy elhatározta, békét köt az ellenségeivel, köztük ezzel a szörnyeteggel is. Előbb azonban még volt mondanivalója a számára.

– Nézzük csak, jól emlékszem-e. Pénzügyminiszterként maga azt tanácsolta Hoovernek, hogy irtson ki minden romlott dolgot a rendszerből. Amikor ez megtörténik, maga szerint az emberek keményebben fognak dolgozni, és – hogyan is fogalmazott – erkölcsösebb életet élnek. Aztán azt mondta, hogy a vállalkozók majd bekebelezik a kevésbé életrevalókat.

– Ez bölcs tanács volt.

– Olyan embertől, akinek százmilliói vannak, ezt meg is értem. De kétlem, hogy ugyanígy cselekedne, ha éhezne, és reménye sem lenne arra, hogy munkát kapjon.

Az elnököt egyébként meglepte Mellon kinézete. A férfi arca komorabb, magas termete még soványabb volt, mint amire emlékezett. A bőre ólomszürke, a szeme fáradt. Két mély ránc húzódott a szája szegletéig, amit csak részben takart el jellegzetes bajusza. Azt tudta, hogy Mellon nyolcvanegy éves, de legalább száznak látszott. Egy dolog azonban biztos volt: Mellon továbbra is félelmetes maradt.

Roosevelt kihúzott egy cigarettát a dohányzóasztalon heverő dobozból, és beillesztette egy elefántcsont szipkába. Az összeszorított fogai közül előremeredő szipka látványa mostanra az elnöki magabiztosság és optimizmus jelévé vált. Az országnak mindkettőre szüksége volt. Meggyújtotta a cigarettát, nagyot szívott belőle, ízlelgetve a füst aromáját, és minden egyes lélegzetvételnél ismerős fájdalmat érzett a mellkasában.

– Ugye tisztában van azzal, hogy nem fog változni az álláspontunk abban az ügyben, amely jelenleg az Adóügyi Fellebbviteli Testület előtt van? A maga ajándéka nem befolyásolja a bírósági eljárást.

– De igen.

Ez már kíváncsivá tette az elnököt.

– A Nemzeti Művészeti Galéria megépül – mondta Mellon. – Ön nem tudja, és nem is fogja ezt megakadályozni. Az ajándékom túl nagy ahhoz, hogy ne vegyenek róla tudomást. A megnyitása után ez a galéria az első számú művészeti központ lesz az országban. Az ön szánalmas adóperét már rég elfelejti mindenki, de a múzeum állni fog, és sosem lesz elfeledve.

– Maga tényleg egy zseni a gazdag gonosztevők között.

– Emlékszem arra, hogy egyszer már így minősített. De én ezeket a szavakat dicséretnek vettem. Ugyanakkor nem érdekel, mit gondol egy politikus, akinek csak a szavazatszerzés számít.

– Éppen a magához hasonlóktól igyekszem megóvni ezt az országot – mondta az elnök.

– Ön csak annyit tett, hogy létrehozott több bizottságot és ügynökséget, amelyek többsége már létező szervezetek tevékenységét fedi le. Semmi mást nem tesznek, csak felduzzasztják a költségvetést és növelik az adókat. A végeredmény pedig katasztrofális lesz. A több nem jelenti azt, hogy jobb, különösen, ha kormányzásról van szó. Isten óvja ezt az országot, ha ön távozik! Én szerencsére már nem leszek az élők sorában, hogy láthatnám ezeket a szörnyű következményeket.

Roosevelt szippantott egyet, mielőtt megszólalt volna.

– Abban igaza van, hogy ilyen ajándékot visszautasítani politikai öngyilkosság. A republikánus barátai ezt nem fogadnák szívesen. És azt is mondták, hogy mivel ez a maga ajándéka, maga határozhatja meg a feltételeket. Vagyis a nagy nemzeti galériája fel lesz építve.

– Nem ön volt az első.

Roosevelt nem értette, mire céloz az öregember.

– Már rég megtettem, mielőtt ön erre gondolt volna.

Ekkor hirtelen eszébe jutott.

James Couzens, aki két hónappal azelőtt halt meg, miután 14 évig ült az Egyesült Államok Szenátusában. Tizenhárom éve Couzens szenátor kongresszusi vizsgálatot kezdeményezett az olyan adókedvezmények ügyében, amelyeket az akkori pénzügyminiszter, Mellon cégei kaptak. A vizsgálat felfedte, hogy Mellon nem lépett vissza a cégek felügyeletéből, pedig ezt állította, amikor a kormány szolgálatába állt. Néhányszor fel is szólították lemondásra, de ő lecsendesítette a viharokat, és 1924-ben Coolidge ismét kinevezte. Mellon az adóhivatalt Couzensre uszította, és a vizsgálat tizenegymillió dolláros adóhátralékot állapított meg. Azonban az Adóügyi Fellebbviteli Testület megváltoztatta a döntést, és arra a következtetésre jutott, hogy éppen Couzens jogosult adó-visszatérítésre.

– Hát nem ez volt a legnagyobb megalázása? – mondta Mellonnak. – A Fellebbviteli Testület maga ellen döntött. A Couzens elleni bosszúhadjárata lelepleződött.

– Pontosan, elnök úr! – állt föl Mellon.

A vendég sötét szemével nézett az elnökre, aki addig úgy gondolta, hogy úrrá tud lenni bármilyen helyzeten, ez a hús-vér szobor azonban zavarba hozta.

– Haldoklom – közölte Mellon.

Ezt Roosevelt eddig nem tudta.

– A rák végez velem a jövő év vége előtt. Én azonban sohasem panaszkodtam. Amikor volt hatalmam, éltem is vele. Úgyhogy ön végül azt tette velem, a látszólagos ellenségével, amit én tettem másokkal. Szerencsére még van elég pénzem és lehetőségem, hogy kitartsak. Ugyanakkor el akarom mondani a következőket. Az ellenségeimet megsemmisítettem, mert ők is meg akartak semmisíteni engem. Én mindig csak védekeztem. Az ön ellenem intézett támadása egyértelműen agresszió volt. Fájdalmat akart okozni nekem, egyszerűen azért, mert módjában állt. Én nem tettem semmit ön ellen. Ez a különbség a… kettőnk harca között.

Az elnök figyelmeztette magát, hogy ne látszódjon rajta aggodalom vagy félelem.

– Az országra hagytam egy művészeti adományt. Ez lesz a nyilvános hagyatékom. Az ön számára, elnök úr, azonban van egy személyes ajándékom.

Mellon a zakója belső zsebéből kivett egy háromszor összehajtott papírlapot, és átnyújtotta.

Roosevelt átvette és elolvasta.

– Ez badarság!

Huncut mosoly suhant át Mellon arcán. Micsoda fura látvány! Nem emlékezett, hogy ez az ember valaha is másként nézett volna, mint komoran és mogorván.

– Éppen ellenkezőleg – mondta Mellon. – Ezt én magam készítettem, kifejezetten önnek.

– Miről?

– Valamiről, amely megsemmisítheti önt és a New Dealjét is.

Az elnök meglengette a papírlapot.

– Ez fenyegetés akar lenni? Talán elfelejtette, hogy kivel beszél!

A két évvel azelőtti hibája már nagyon is világossá vált. Hogy szól a mondás? Ha meg akarod ölni a királyt, azt biztosan tedd meg! Neki viszont nem sikerült. Cummings igazságügyi miniszter már szólt neki, hogy az Adóügyi Fellebbviteli Testület minden bizonnyal a kormány ellen fog dönteni, Mellon mellett. Nem követelhetnek elmaradt adókat. Nem történt semmiféle szabálytalanság.

Teljes kudarc.

Utasította pénzügyminiszterét, hogy minél tovább késleltessék a döntés bejelentését. Az nem érdekelte, hogyan teszik, csak megtegyék. Ugyanakkor gyanakodott. A látogatója vajon tudta már?

– Az ember általában kétféle megfontolásból tesz valamit – mondta Mellon. – Van a jó és az igazi ok. Azzal jöttem ma az ön meghívására, hogy őszinte leszek. Egy idő múlva minden jelenleg hatalmon lévő ember, köztük ön is, meghal. Én is meghalok. De a Nemzeti Művészeti Galéria itt lesz, és ez az, amire ennek az országnak szüksége van. Ez volt a jó ok arra, hogy azt tegyem, amit tettem. Az igazi ok pedig az, hogy, ellentétben önnel, én hazafi vagyok.

Roosevelt felnevetett a sértés hallatán.

– Mégis készségesen elismeri, hogy amit a kezemben tartok, az fenyegetést jelent az ország vezetőjére.

– Biztosíthatom, hogy vannak dolgok a kormánnyal kapcsolatban, amelyekről ön nem tud. Olyasmik, amelyek… végzetesek lehetnek. Elnök úr, ön most éppen két ilyet tart a kezében.

– Akkor miért nem mondja meg, és élvezi ki a helyzetet?

– Miért tenném? Ön engem pellengérre állított az utóbbi három évben. Nyilvánosan megaláztak, perbe fogtak, gyávának és csalónak neveztek. És közben ön visszaélt a pozíciójával és a hatalmával. Úgy gondoltam, hogy jogos visszaadni a kölcsönt. De az ajándékomnak árat is szabtam. Azt akarom, hogy dolgozzon meg érte, ahogyan engem is erre kényszerített.

Roosevelt gombóccá gyúrta a papírlapot, és a szoba másik végébe dobta.

Mellon arca meg sem rezdült.

– Ez nem bölcs dolog.

Az elnök a cigarettatárcát fegyverként szegezte rá.

– A ’32-es kampányidőszakban sokszor láttam egy plakátot az üzletek kirakataiban. Tudja, mi volt rajta?

Mellon nem szólt semmit.

– Hoover megfújta a kürtöt, Mellon megadta a jelet, a Wall Streetnek nem kellett több, és az ország csődbe ment. Éljen Roosevelt! Nos, ezt gondolja rólam az ország.

– Nekem jobban tetszik, amit Harry Truman szenátor mondott önről. Az a baj az elnökkel, hogy hazudik.

Pár pillanatra feszült csend támadt.

Végül Roosevelt így szólt: – Semmit sem szeretek jobban egy csatánál.

– Akkor ez majd a kedvére lesz.

Mellon a zsebébe nyúlt, és elővett egy ropogós egydolláros bankjegyet.

– Ez új példány. Úgy hallottam, személyesen ön hagyta jóvá a rajzolatát.

– Úgy gondoltam, hogy a régi pénzt be kellene vonni. Erősen kötődött hozzá a balszerencse.

Így a Pénzügyminisztérium 1935-ben újraterveztette az egydolláros bankjegyet, és néhány kisebb változtatás mellett hozzáadta az Egyesült Államok Nagy Pecsétjét. Az új bankjegyek már több mint egy éve forgalomban voltak. Mellon a másik zsebéből egy tollat húzott elő, és az asztalhoz lépett. Roosevelt figyelte, amint Mellon vonalakat rajzolt a bankjegyre.

Mellon átadta a pénzt.

– Ez az öné!

Látta, hogy Mellon két háromszöget rajzolt a Nagy Pecsétre.

– Ez ötágú csillag?

– Hat csúcsa van.

Roosevelt helyesbített. – Ez egy Dávid-csillag. Tényleg jelent valamit?

– Ez egy kulcs a történelmünkből. Voltak, akik régebben már tudták, hogy önhöz hasonló zsarnok arisztokrata felbukkan majd valamikor. Úgy gondoltam, ez – Mellon a bankjegyre mutatott – beleillik a történetbe, és önhöz vezetett. Amint láthatja, a két háromszög megrajzolása öt betűt köt össze. O S A M N. Ez egy anagramma.

Roosevelt figyelmesen nézte a bankjegyet.

– Mason. A Mason szót adják ki.

– Így van.

Akarata ellenére is kibukott belőle a kérdés: – És ez mit jelent?

– Az ön végét.

Mellon szálegyenesen állt, fejét előrebillentve nézett le, mintha szándékosan nem venne tudomást arról, hogy az elnök nem tud fölállni. A kandallóban az egyik nedves fa pattogott.

– „Csodás esetleg” mondanák manap, Oly frázis ez, melyen mindenki kap. – Mellon kis szünetet tartott. – Lord Byron. Úgy gondoltam, ez is illik ide.

A vendég az ajtó felé indult.

– Még nem végeztünk – kiáltott utána Roosevelt.

Mellon megállt, és visszafordult.

– Várni fogok önre, elnök úr.

Azzal kiment.

EGY

VELENCE, OLASZORSZÁG

NOVEMBER 10., HÉTFŐ

22 ÓRA 40 PERC

COTTON MALONE A FÖLDRE VETETTE MAGÁT, miközben golyók záporoztak az üvegfalra. Szerencséjére a panel, amely a helyiségeket egymástól elválasztotta, nem tört össze. Megkockáztatott egy pillantást a tágas előtérre, és a félhomályban elemlámpa fényét vette észre. A fénynyaláb egy automata fegyver rövid csövére volt rögzítve. A támadója és közte lévő üvegfal különlegesen erős volt. Némán hálát rebegett az ismeretlen tervezőnek az előrelátásáért.

Nem sok választása maradt.

Nem igazán ismerte az épület nyolcadik emeletének az alaprajzát, hiszen most járt itt először. Azt remélte, hogy észrevétlenül kileshet egy komoly pénzügyi tranzakciót. Húszmillió amerikai dollárról volt szó, amelyet két nagy zsákba gyömöszöltek, és Észak-Koreának szántak. A pénzátadás azonban vérfürdővé változott: a szomszédos irodában négy embert megöltek, a gyilkosuk – rövid, fekete hajú, biztonsági őrnek öltözött ázsiai kinézetű férfi – aztán őt nézte ki magának.

Fedezéket kellett találnia.

De legalább volt fegyvere, egy Beretta és két tartalék tár, amelyet a Magellán Ügyosztálytól kapott. Az, hogy fegyverrel utazhatott, annak volt köszönhető, hogy ismét nála volt az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériumának jelvénye. Azért egyezett bele, hogy ideiglenesen megint alkalmazzák, mert így próbálta elterelni gondolatait a koppenhágai ügyekről, meg keresni akart egy kis pénzt, mivel a kémkedésért jól fizettek.

Gondolkozz!

Lehet, hogy túlerőben vannak, de az eszén nem jártak túl.

Tartsd ellenőrzésed alatt a környezetedet, és akkor te irányítod a dolgokat!

Balra rohant a folyosón, aztán keresztül a mozaikpadlós helyiségen, amikor újabb sortűz végül darabokra törte az üvegfalat. Befordult egy sarkon, ahol mindkét oldalon mosdók nyíltak, és továbbszaladt. Távolabb kézikocsi állt. Észrevette egy iroda félig nyitott ajtaját, és bent meglátott egy egyenruhás nőt, aki igyekezett meglapulni a sötétben.

– Bújjon az íróasztal alá, és maradjon nyugton! – súgta neki olaszul.

A nő máris így cselekedett.

Ez a civil még problémát okozhat. A Magellán Ügyosztály jelentéseiben az ilyet járulékos veszteségnek szokták nevezni. Utálta ezt a megfogalmazást. Pontosabb lenne úgy, hogy valakinek az anyja, apja, fivére vagy nővére. Ártatlanok, akik kereszttűzbe kerültek.

Már csak néhány pillanat, és felbukkan az ázsiai.

Észrevett egy másik ajtót, és besurrant a sötét helyiségbe. Egy másik ajtó a szomszédos szobába nyílt, amelyből a résnyire nyitott ajtón át fény szűrődött ki. Egy pillantással felmérte, hogy annak a helyiségnek a másik ajtaja az előtérbe nyílik.

Akkor a dolog működhet.

Érezte egy tisztítószer illatát, amely nyitott fémdobozban volt, tőle egy méterre. A takarítónő kézikocsiján meglátott egy doboz cigarettát és egy öngyújtót is.

Urald a környezetedet!

Felkapta a cigit és az öngyújtót, majd felborította a fémdobozt.

Folyadék ömlött a helyiség padlójára, elfolyva abba az irányba, amerről az ázsiai jön.

Várt.

Öt másodperccel később a támadója, a géppisztolya csövét előreszegezve, kilesett a sarok mögül, nyilván azon tanakodva, hogy merre lehet az üldözött.

Malone várt még néhány másodpercig, hogy észrevegye.

A géppisztoly megint megjelent.

Berohant az irodába. Fülsiketítő zajjal csapódtak a golyók a takarítónő kocsijába. Felpattintotta az öngyújtót, és lángra lobbantotta a cigarettás dobozt. Papír, celofán és dohány egyszerre kezdett égni. Egy… kettő… Átdobta a lángoló dobozt a szomszédos helyiségben terjedő folyadékba.

A tisztítószer hatalmas szisszenéssel lángra kapott.

A második szobában bekövetkező események azt igazolták, amire számított. Az ázsiai meghátrált a lángoló padlótól. És mielőtt ellenfele el tudta volna dönteni, hogy mit csináljon, Malone az ajtónyíláson keresztül rávetette magát, és a földre vitte.

A géppisztoly nagy koppanással leesett.

Jobb keze megragadta a férfi torkát.

De az ellenfele erős volt.

És fürge.

Kétszer is átfordultak birkózva, mire egy asztalnak ütköztek.

Malone továbbra is markolni akarta a másik torkát, de az ázsiai elrugaszkodott, és úgy felrúgta őt, hogy átfordult az ellenfele feje fölött. Oldalt gurult, az ázsiai felpattant. Malone készült a további küzdelemre, de az „őr” kirohant a szobából.

Malone fölkapta a fegyverét, és dobogó szívvel, zihálva az ajtóhoz óvakodott. A folyadék maradéka még mindig parázslott. Az előcsarnok üres volt, nedves lábnyomok látszottak. Követte azokat. A sarkon megállt, óvatosan kilesett, de nem látott senkit. A liftek felé lépett, hogy megnézze a kijelzőket. Mindkét lift a 8. emeletnél volt. Megnyomta a FEL gombot, és hátrébb ugrott, hogy tüzelhessen.

Az ajtók kinyíltak.

A jobb oldali lift üres volt. A bal oldaliban véres, csak alsóruhát viselő holttest feküdt. Nyilván a valódi biztonsági őr. Az eltorzult arcon két seb tátongott. A terv bizonyára az volt, hogy nemcsak az összes résztvevőt likvidálják, hanem az is, hogy egyetlen tanú se maradjon. Benézett a liftbe és látta, hogy a hívógombok tábláját szétzúzták. Benézett a másikba és látta, hogy azt is tönkretették. Vagyis csak a lépcsőn lehet távozni.

Kilépett a lépcsőházba, és fülelt. Valaki ment fölfelé, a tető irányába. Ő is több lépcsőfokot ugorva sietett fölfelé, olyan gyorsan, amennyire az elővigyázatosság engedte.

Kinyílt egy ajtó, aztán becsukódott.

Fent elért egy kijárathoz, és hallotta, amint duruzsolni kezd egy helikopter beindulórotorja.

Kivágta az ajtót.

A helikopter hátsó motorja hangosan zúgott, a rotorlapátok egyre gyorsabban forogtak, miközben az ázsiai gyorsan bedobta a pénzzel teli két zsákot, aztán beugrott a gépbe.

A lapátok még gyorsabban pörögtek, és a helikopter kezdett felemelkedni a tetőről.

Teljesen kitárta az ajtót.

A hideg szél mellbe vágta.

Lőjön? Nem. Hagyja elrepülni? Azért küldték, hogy megfigyelje az eseményeket, de a dolgok rosszul alakultak, úgyhogy cselekednie kellett. A pisztolyt a farzsebébe csúsztatta, begombolta a zsebet, aztán nekilódult. Néhány ugrással elérte a helikopter lépcsőjét.

Furcsa érzés volt úgy repülni a sötétben, hogy nem védte semmi. Erősen kapaszkodott a fémtalpba mindkét kezével, és lenézett.

Kelet felé tartottak, a tenger és a szigetek irányába. A gyilkosságok az olasz parton történtek, néhány száz méterre a tengertől, egy átlagos irodaépületben, a Marco Polo Nemzetközi Repülőtér mellett. A lagúnát kivilágított partszakaszok övezték, amelyek félkörívben tértek vissza a szárazföldhöz, középen Velencével.

A helikopter jobbra fordult és felgyorsított.

Malone átvetette jobb karját a talpon, hogy jobban tudja tartani magát.

Megpillantotta Velencét. Körben mindenütt csak sötétség, ami nyílt vizet jelentett. Még távolabb kelet felé látszott a Lido, amelynek másik oldalán már az Adriai-tenger volt. Gyorsan föltérképezte, hogy mi van alattuk. Észak felé halvány fények jelezték Murano és Burano szigetét, illetve távolabb északra Torcellót. A szigetek úgy csillogtak a lagúnában, mint apró ékszerek. Malone föltornázta magát a helikopter talpára, és először vetett egy pillantást a kabin belsejébe.

Az „őr” nézett szembe vele.

A helikopter balra kanyarodott, nyilván azért, hogy megpróbálja lerázni a hívatlan látogatót. Malone teste kilendült, de erősen tartotta magát. Az ázsiai bal kézzel félrehúzta a tolóajtót, jobbjában géppisztolyt tartott. Egy másodperccel azelőtt, hogy a golyók záporozni kezdtek volna, Malone átvetette magát a gép alatt a másik talpra, és erősen belekapaszkodott.

Balról lövések csattantak. Malone biztonságban volt a jobb oldalon, de a karja már fájt a kapaszkodástól. A helikopter megint rázkódott előre-hátra, ezért a bal lábát is átvetette a talpon, továbbra is ölelve. A hideg levegőben kiszáradt a torka, a légzés is nehezebbé vált.

Valamit kellett tennie, méghozzá gyorsan.

Végignézte a forgó rotort, a levegőt csapkodó lapátokat, a harsogó turbinát. A tetőn még habozott, de itt úgy tűnt, nincs más megoldás. Két lábával és bal kezével erősen tartva magát, hátranyúlt, kigombolta a farzsebét, és elővette a Berettát.

Már csak egy megoldás maradt, hogy leszállásra kényszerítse a helikoptert.

Háromszor belelőtt a rotor alatt lévő turbinába.

A motor akadozni kezdett.

Lángok lövelltek ki, a sebesség csökkent. A gép eleje fölemelkedett, hogy megpróbálja a levegőben tartani.

Lepillantott.

Még legalább háromszáz méter magasan voltak, és viszonylag gyorsan ereszkedtek.

Előrenézve megpillantott egy szigetet. Alig néhány fény jelezte négyszögletes alakját, Velencétől északra. Ismerte ezt a helyet. Isola di San Michele. Szent Mihály szigete. Nincs ott más, csak néhány templom és egy hatalmas temető, ahová a holtakat elhelyezik Napóleon kora óta.

A motor tovább akadozott.

Aztán füstfelhő tört elő a kipufogóból, orrfacsaró szaggal. A pilóta próbálta stabilizálni az ereszkedést, a helikopter imbolygott.

Átrepültek a sziget fölött, alig magasabban, mint a templom kupolája. A felszíntől hat méterre úgy tűnt, hogy sikerül. A helikopter emelkedni, aztán lebegni kezdett. A turbinája egyenletesebben járt. Malone alatt volt egy sötét folt, de azt nem tudta, hány sírkő van azon a területen. Ebben a sötétségben szinte semmit sem lehetett látni. A helikopter utasai nyilván tudták, hogy a hívatlan vendég még mindig ott van. Akkor minek szállnának le? Csak kicsit vissza kell menni, és egyszerűen leejteni az illetőt.

Többször kellett volna belelőnie a turbinába!

Már nem maradt választása.

Eleresztette a helikopter talpát.

Élete leghosszabb esésének érezte, bár ha jól idézte fel a tanultakat, a zuhanó test másodpercenként tíz métert esik. Vagyis a hét méter kevesebb mint egy másodperc. Remélte, hogy a talaj nem lesz túl kemény, és elkerüli a sírköveket.

Amikor leérkezett, a térde rögtön összecsuklott, hogy tompítsa az ütődést, aztán oldalra gurult. Bal combjában rögtön fájdalmat érzett. A pisztolyt legalább sikerült kézben tartania. Két fordulat után megállt, és visszanézett. A pilóta már visszanyerte az irányítást a gép fölött. A helikopter bukdácsolt, de közeledett. Jobbra fordult, így a támadója tisztán láthatott feléje. Odébb biceghetett volna, de nem látott megfelelő fedezéket. Nyílt terepen volt, alacsony sírkövek között. Az ázsiai felismerte a nehéz helyzetét, alig harminc méterrel távolabb lebegve. A helikopter tolóajtaja kinyílt, és a támadója, egyik kézben tartva a géppisztolyt, feléje célzott.

Malone felpattant, és a pisztolyát két kézzel megmarkolta. A tárban nem lehetett több négy tölténynél.

Hozd ki a helyzetből a legjobbat!

Így a motorra célzott.

Az ázsiai intett a pilótának, hogy vonuljanak vissza.

De addigra Malone már tüzelt. Egyet, kettőt, hármat, négyet.

Nem tudni, melyik golyó talált, de a turbina hatalmas tűzgolyóként felrobbant, megvilágítva az eget. Égő roncsdarabok szóródtak szét ötvenméteres körzetben. A hirtelen fellobbanó fényben Malone több száz sírkövet látott maga körül. A földre vetette magát, és kezével eltakarta a fejét az újabb robbanásoktól.

A lángok megsemmisítették a helikoptert, annak utasait és a húszmillió dollárt.

Valaki ezért nagyon megüti a bokáját.

KETTŐ

VELENCE KIKÖTŐJE

23 ÓRA 15 PERC

KIM JONG DZSIN az ágy egyik oldalán állt, kezében tartva az intravénás fecskendőt. A lánya, Hana az ágy másik oldaláról nézte.

– Gondolom, láttál már ilyesmit – mondta halkan koreai nyelven.

Az ilyesmi alatt azt értette, hogy az erősek érvényesítik akaratukat a gyengék felett. És tudta, hogy a lány sokszor lehetett tanúja ilyesminek.

– Nincs válasz? – kérdezte.

A lány csak nézett rá.

– Gondoltam is, hogy nem. A hal sosem került volna bajba, ha csukva tartja a száját, igaz?

A lány bólintott.

Elmosolyodott, hogy az ösztönös megérzése igaznak bizonyult, majd ismét az ágy felé fordult.

– Kényelmesen fekszik? – kérdezte.

Az idős férfi nem válaszolt. Hogyan is tehette volna? A drog megbénította minden izmát, érzéketlenné tette az idegeit, tompította az agyát. A Kim kezében tartott intravénás zacskóból cső vezetett a férfi vénájába. Egy csappal lehetett szabályozni a folyadék áramlását. Nem fenyegetett az a veszély, hogy bárki leleplezze később az adagolást, mert a fogoly cukorbeteg volt, így újabb tűszúrás nehezen volna észrevehető.

– Gondolom, nem sokat számít, hogy kényelmesen fekszik-e – mondta Kim. – Ostoba kérdés volt. Úgysem megy már sehova.

Fölényes arckifejezés és közömbös tekintet – ezt örökölte az apjától, meg a ritkás haját, a hízásra való hajlamot, a vonzódását a dekadens szórakozáshoz. Viszont apjával ellentétben, akinek sikerült az ő apja nyomdokaiba lépni, és már negyed százada vezeti Észak-Koreát, Kimnek nem adatott meg ez a lehetőség.

És miért?

A tokiói Disneylandben tett látogatása miatt?

Kilenc gyermeke közül kettő oda akart menni. Ezért szerzett hamis portugál útlevelet, és megpróbált bejutni. De a Narita Nemzetközi Repülőtér egyik szemfüles határőre felfedezte a csalást, így őrizetbe vették. Az elengedése érdekében pedig az apja kénytelen volt egyenesen a japán kormányhoz fordulni.

És ez sokba került neki.

Kitagadták, kizárták az öröklési rendből.

Ahol addig a legidősebb fiú jogán ő volt a hatalom egyértelmű örököse, attól kezdve kegyvesztett lett. És tizenkét évvel ezelőtt, amikor az apja végre meghalt, Kim törvénytelen féltestvére foglalta el a helyét a hadsereg élén, a Nemzetvédelmi Bizottság elnöki posztján, és ez az öccse lett a Koreai Munkáspárt legfőbb vezetője, aki teljesen uralja a Koreai Népi Demokratikus Köztársaságot.

Hogy is szól a bölcs mondás?

Csak az ostoba paraszt pöröl az ökrével.

Szemügyre vette a berendezést.

Nincs olyan luxus, mint az ő lakosztályában, két fedélzettel följebb, de így is messze az átlag fölötti. Ő és Hana tíz napon át hajózott az Adriai- és a Földközi-tengeren, megállva Horvátországban, Montenegróban, Szicíliában és Olaszországban, és közben arra vártak, hogy az előttük fekvő öregember cselekedjék.

De semmi lényeges nem történt.

Úgyhogy az utolsó éjjel, amikor a hajó Velencében állt, és a rajta utazó több ezer turista a látnivalókat csodálta a parton, eljöttek meglátogatni Paul Larksot. Csupán kopogni kellett az ajtón, aztán könnyen legyűrték az idős férfit.

– Larks úr! – mondta Kim barátságosan. – Miért utazott ide?

– Hogy jóvátegyek egy hibát.

A hangja feszült volt, de a válasz határozott. Ez volt a drog lényege. Az agy csak az igazat tudta megfogalmazni. A hazugság megszűnt.

– Miféle hibát?

– Amelyet az országom követett el.

Csak az volt bosszantó, hogy mindig csak egy kérdésre érkezett válasz. Magától nem beszélt.

– Mióta vannak magánál azok a dokumentumok, amelyekkel jóváteheti a hibát?

– Amikor a kormánynak dolgoztam, akkor bukkantam rájuk.

Ez az ember miniszterhelyettes volt az amerikai Pénzügyminisztériumban, mielőtt három hónapja diszkréten eltávolították onnan.

– Ez előtte vagy utána történt, hogy olvasta a könyvet? – kérdezte Kim.

– Előtte.

Kim is olvasta Anan Wayne Howell Veszedelmes hazafiak című könyvét. Két éve magánkiadásban jelent meg, különösebb hírverés és visszhang nélkül.

– Howellnek igaza van?

– Igen.

– Hol van Howell?

– Holnap találkozom vele.

– Hol?

– Ő talál meg engem, miután elhagyom a hajót.

– Nem azért jött, hogy a hajóúton találkozzon Howell-lel?

– Ez volt az eredeti terv.

Furcsa válasz.

– Kellene mással is találkoznia?

– A koreaival. De úgy gondoltunk, jobb lesz, ha mégsem.

– Ki az a gondoltuk?

– Howell és én.

Kim meglepődött a válaszon.

– Miért?

– Jobb, ha ez a dolog amerikaiak között marad.

Ez már jobban izgatta. Ő koreai volt.

– Hol vannak a dokumentumok, amelyek jóvátehetik a hibát?

Larks az utazás során fekete Tumi aktatáskával ment mindenhová. Sohasem vált meg tőle. Most viszont nem volt a lakosztályban. Hana már átkutatta.

– Odaadtam Jelenának. Ő megmondta a megfelelő jelszót.

A név ismeretlen volt Kim számára. Újabb szereplő. De azért tudni akarta: – Mondja meg a jelszót!

– Mellon.

– Mellen?

– Nem. Andrew Mellon.

Értette az iróniát, mégis megkérdezte, miért ezt választották.

– Ő volt az igazság őrzője.

Csak az érthette a megállapítást, aki már olvasta Howell könyvét.

– Mikor adta oda Jelenának a dokumentumokat?

– Néhány órája.

Ez persze nehézséget jelentett, mert részben az iratok megszerzéséért jött erre az útra. Hetekkel azelőtt, a távolból megpróbálta kicsalni a dokumentumokat Larkstól, de nem sikerült. Aztán találta ki, hogy találkozzanak a tengerentúlon. És ez a randevú nemcsak az írott bizonyítékokat juttathatja a kezébe, hanem elvezetheti a felbujtóhoz. Anan Wayne Howellhez. A Veszedelmes hazafiak szerzőjéhez.

– Jelena ismeri Howellt? – kérdezte Kim.

– Igen.

– És hogyan adja át neki a dokumentumokat?

– Holnap találkozik Howell-lel, miután leszállt a hajóról.

A dolgok egyértelműen másként alakultak, mint tervezte. De számított zökkenőkre ezen a nehéz úton. Fura alakokkal és elkeseredett emberekkel kapcsolatba kerülni mindig kockázattal jár.

– Ki maga? – kérdezte hirtelen Larks.

Kim lepillantott az ágyra.

A drog hatása hamarabb véget ért, mint számította, de továbbra is csak mérsékelten adagolta, hogy az öregember minden probléma nélkül beszélhessen.

– A jótevője vagyok – mondta Kim. – A koreai. – Meg sem próbálta elkendőzni megvetését, amikor ezt kimondta.

Larks megpróbált felemelkedni, de Hana visszanyomta. Nem kellett sok erő ahhoz, hogy az öreg fekve maradjon.

– Csalódást okozott nekem – mondta Kim.

– Nem kell semmit sem mondanom magának. Ez amerikai probléma. Nincs szükségünk arra, hogy magukhoz hasonlók belekeveredjenek.

– Mégis elfogadta a pénzemet. Eljött az útra, és eddig nem panaszkodott.

Elfordította a szelepet, hogy több folyadék áramoljon. Larks barna szeme rögtön elfátyolosodott.

– Miért támadt neki a koreainak?

– Howell úgy gondolta, ez lesz a legjobb. Gyanakodott.

– Mire? A koreai nem a barátjuk volt?

– Ezekhez a hibákhoz nincs közük idegeneknek.

– Miféle hibákhoz?

– Amelyeket Solomon, Mellon, Howell és mások ellen elkövettek. Ezeket nekünk kell megoldani. Sajnos, mind igaz.

Kim növelte a folyadék áramlását, ami lehetővé tette, hogy Larks szabad akarata teljesen megszűnjön.

– Mi igaz? – kérdezte Kim.

– A hazafiak veszélyessége.

Ismerte a problémát a könyvből, de a kérdés továbbra is az volt: igaz-e mindez, vagy csak összeesküvés-elméletekre fogékony szerző képzelődése? Szó szerint az életét tette rá, hogy mindez létezik.

A zsebében rezegni kezdett a mobilja.

Az ágy fölött átnyújtotta az intravénás zacskót Hanának, aztán felvette a telefont.

– A helikopter felrobbant a lagúna fölött – jelentette egy férfihang. – Túl messze voltunk ahhoz, hogy biztosat tudhassunk, de annyit láttunk, hogy egy férfi felugrott a helikopter lépcsőjére, amikor az felszállt. Most éppen csónakkal tartunk arra, ahol a gép felrobbant.

– Akkor elveszett húszmillió dollár? – kérdezte Kim.

– Úgy tűnik.

– Az nem jó.

– Ezt nem kell nekünk mondani. A mi fizetségünk is ugyanúgy füstbe ment.

Ötvenszázalékos jutalékkal szerződtették őket.

– Derítse ki, mi történt! – mondta Kim.

– Azon vagyunk.

Újabb problémák. Nem ezt akarta hallani. Letette a telefont, és lenézett az ágyra, arra a küldöncre gondolva, akit Larks említett.

– Lehet, hogy meg tudjuk találni a nőt – mondta Hanának. – Ezt a Jelemet.

Hana visszaadta neki az intravénás zacskót.

– Holnap – mormolta Kim. – Amikor Howell megjelenik.

Ami azt jelentette, hogy Paul Larksra már nincs szükség.

Ezért teljesen kinyitotta a szelepet.

HÁROM

ATLANTA, GEORGIA

17 ÓRA 20 PERC

STEPHANIE NELLE BELÉPETT az áruházba, és egyenesen a női konfekció felé vette az irányt. A bevásárlóközpont a város északi részén terült el, nem messze a Magellán Ügyosztály irodáitól. Stephanie sohasem volt lelkes vásárló, de időnként szeretett nézelődni, hogy elterelje a figyelmét a munkájáról. Már tizenhat éve vezette a Magellán Ügyosztályt. A hírszerző ügynökség az ő teremtménye volt. A tizenkét ügynök az Igazságügyi Minisztériumhoz tartozott, amely csak a legkényesebb ügyekben intézkedett.

Mindegyik ügynök jó munkaerő volt.

Most azonban valami nem stimmelt.

Ideje volt már kideríteni, hogy mi és miért.

Észrevette a bolt túlsó oldalán Terra Lucentet, és a ruhák között felé tartott. Terra apró termetű, rézvörös hajú nő volt, egyike azoknak az adminisztrátoroknak, akiket az ügyosztály foglalkoztatott.

– Mondja meg, miért vagyok itt – mondta Stephanie, amint az alkalmazottja közelébe ért. – Nem kellene inkább aludnia?

– Nagyra értékelem, hogy találkozik velem. Tényleg. Tudom, hogy ez szokatlan.

– Ez finom megfogalmazás.

Stephanie az asztalán talált egy cédulát, amelyben arra kérték, hogy jöjjön a Dillard’s áruházba 5:30-ra, és erről ne szóljon senkinek. Terra már évek óta dolgozott neki, többnyire éjjeli műszakban, higgadt és megbízható volt.

– Asszonyom, ez nagyon fontos!

Aggodalmat látott a fiatal nő arcán. Terra nemrég vált el negyedszer. A szerelemben nem volt szerencséje, a munkában viszont jó volt.

– Jelentenem kell valamit. Nem helyes, ami történik. Egyáltalán nem.

Látta, hogy a nő szeme folyamatosan pásztázza a boltot. Csak néhány eladó és pár vevő lézengett.

– Vár valakit?

Terra szembefordult Stephanie-val, és megnyalta az ajkát.

– Csak meg akarok bizonyosodni arról, hogy egyedül vagyunk. Ezért kértem, hogy jöjjön éppen ide.

– Mi szükség volt a cédulára? Nem telefonálhatott volna? Vagy egyszerűen beszélhetett volna velem az irodában. Mi ez a nagy titkolózás?

– Nem tehettem másként.

A szavak aggodalomról árulkodtak.

– Terra, mi folyik itt?

– Körülbelül tíz napja este lementem a büfébe egy kávéért. A mobilt is magammal vittem, hátha telefonál valaki. Mindig az ajtón kívül dohányzom. De amikor egyedül vagyok itt – tudom, hogy az emeleten tilos dohányozni –, nem lehetek túl sokáig távol. Ilyenkor nyitva hagyom az ajtót, hogy meghalljam a csengetést, de lemegyek az előcsarnokba dohányozni.

A szabályzat megkövetelte, hogy valaki mindig felügyelje az irodát. Az ügynökök különleges programozású laptopokat és iPhone-okat kaptak, mert a titkosított e-mailek és szöveges üzenetek jelentették a leggyorsabb és legbiztonságosabb kommunikációt.

– Miért nem cigarettázik az irodában?

Terra a fejét rázta.

– Ön megérezné. Úgyhogy semmiképp.

Nem volt titok Stephanie érzékenysége mindenre, és a szövetségi törvények amúgy is tiltották a dohányzást az épületen belül.

– Hagyja már a cigarettát, és térjen a lényegre!

– Ahogy mondtam, tíz nappal ezelőtt a folyosó végén lévő beugróban voltam, és kinyitottam az ablakot, hogy kiengedjem a füstöt. Miután ezt megtettem, elindultam vissza az irodába. Ekkor vettem észre azt a férfit. Ő felvillantott egy jelvényt, és azt mondta, hogy a Pénzügyminisztériumból jött.

– Hogyan jutott be az épületbe?

– Másnap megnéztem az elektronikus jegyzéket, és ebben az időszakban senki sem jött be.

Minden ajtón olyan zár volt, amelyhez mágneskártya kellett. Ami azt jelentette, hogy bárki volt az illető, voltak barátai a megfelelő helyeken.

– Mit keresett ott?

– Hozzáférést akart a számítógépekhez.

– És megadta neki a kódot?

Terra bólintott.

– Mennyi ideig volt az irodában?

– Fél óráig. A tanácsteremben lévő terminált használta. Miután elment, megnéztem, de a kereső ki volt törölve.

– És mostanáig várt azzal, hogy ezt elmondja nekem?

– Tudom, asszonyom. De azt gondoltam, talán vészhelyzet miatt kellett intézkednie.

– El sem akarom hinni, hogy ilyet tett!

Csalódottság látszott az alkalmazott arcán.

– Tudom, de… elhallgattatott.

Ez nem tetszett Stephanie-nak.

– Csekket hamisítottam, asszonyom. Ez akkor történt, amikor legutóbb váltam. A bolt feljelentett. Kifizettem, de mégis letartóztattak. Ez a férfi ismerte az egész történetet. Azt mondta, tartja a száját, és minden rendben lesz. Meg akartam tartani a munkámat. Tudtam, hogy a letartóztatás az itteni munkám végét jelentené. A számla ötszáz dollár feletti összeg volt. Ez már bűncselekménynek számít. A vádat végül ejtették, de nem kockáztathattam. A gyerekeimnek enni kell adnom. Úgyhogy megtettem, amit kért, de aztán túl messzire ment.

Stephanie figyelmesen hallgatta.

– Néhány nappal később visszajött, és még több számítógépes hozzáférést akart. Ezúttal az én kódomat. – Terra kis szünetet tartott. – Megadtam neki. Amit nem lett volna szabad. És ma este megint hozzáférést akar.

Stephanie végiggondolta az információkat, aztán azt mondta: – Ez minden?

Terra bólintott.

– Nagyon sajnálom. Tényleg. Igyekeztem jól végezni a munkámat. Tudom, hogy ön megbízik bennem…

– Megszegett minden szabályt.

Terra szeme megtelt könnyel.

Jelenleg arra volt szüksége Stephanie-nak, hogy ez a nő a szövetségese legyen, ezért azt mondta: – Most hagyjuk ezt az ügyet – egyelőre. Feltéve, hogy megtesz három dolgot.

– Bármit, asszonyom!

– Senkinek se árulja el azt, amit nekem elmondott! Adja meg annak a férfinak a hozzáférést ma éjjel. És mostantól kezdve számoljon be mindenről, amit ez a férfi mond vagy tesz.

Terra arca felragyogott.

– Természetesen megteszem!

– Akkor most menjen haza, és aludjon kicsit. A műszak néhány óra múlva kezdődik.

Terra ismét megköszönt mindent, aztán távozott.

Ez újdonság volt. Az ügyosztály biztonsági rendszerén még soha senki nem jutott át. A csapat mindig összetartó volt, semmi incidens. Ez a siker persze irigységet keltett a kollégái között. De mit keresnek az ügyosztály archívumában, ami annyira fontos, hogy még az egyik munkatárs megzsarolásától sem riadnak vissza?

Bármi legyen is az, ki kell derítenie.

Lassan kisétált az áruházból. Terra harminc méterrel előtte haladt. A bevásárlóközpont előcsarnokába értek, ahonnan a vásárlók négy irányba is fordulhattak.

Stephanie észrevett egy férfit az első emeleten.

Sovány, vékony szálú haj, sötét öltöny és fehér ing, a korlátnak támaszkodva állt. Rögtön elhagyta a helyét, és elindult vele párhuzamosan, egy emelettel feljebb. Terra közben sietett egy másik átriumhoz, ahol az éttermek és büfék voltak. Az onnan nyíló ajtók a hátsó parkolókhoz vezettek. Stephanie feltekintett, és észrevette a még mindig párhuzamosan haladó férfit. Amikor odaértek az átriumba, Terra balra fordult, a kijáratok felé, a férfi pedig elindult lefelé egy csigalépcsőn. Miközben a földszint felé közeledett, Stephanie előkapta a zsebéből a mobilját.

A férfi leért a lépcső aljára.

Stephanie arra fordította a mobilt, élesítette a képet, aztán elkattintott egy felvételt. A férfi leért a mozaikpadlós részre, és a hátsó kijáratok felé fordult. Nem volt kétséges, hogy Terrát követi. Stephanie meglátott egy biztonsági őrt, aki egy asztalnál ülve kávézott.

Valami kemény tárgy nyomódott a bordái közé.

– Egy szót sem, vagy az alkalmazottja nem tud majd munkába állni ma este!

Stephanie megdermedt.

Terra kiment az áruház kijáratán.

Az előtte haladó férfi megállt, és visszafordult, az arcán széles mosollyal. Stephanie továbbra is a kezében markolta a telefonját. Az első férfi lassú léptekkel odament hozzá, és a készülék felé nyúlt.

– Nem hiszem, hogy szüksége volna erre.

NÉGY

VELENCE, OLASZORSZÁG

MALONE FELUGROTT A FŰRŐL, és erősen zihált a száraz éjszakai levegőben. Szerencsére elkerülte a sírköveket, amikor odaesett. A helikopter roncsa tovább lángolt, és már csak elszenesedett darabok maradtak belőle. A lángok fényében látszott a sírok közt a templom felé vezető út. Kell lennie valahol a közelben csónakkikötőnek, vagy az is lehet, hogy van éjjeliőr valahol a szigeten. De hol lehet az illető? Erre a robbanásra rögtön fel kellett volna figyelnie. A lagúna túloldalán, Velencében biztosan észlelték. A rendőrség hamarosan elindul, ha nincsenek máris úton. Az, hogy bevárja őket, nem jó ötlet. El kell tűnnie. A feladata csak annyi volt, hogy mindent figyeljen meg, aztán számoljon be róla. De ez csúnyán végződött.

Évente egyszer, a Kedves Vezető születésnapján, az észak-koreai biztosító vezetői ajándékot, húszmillió dollár készpénzt küldtek, amely mind csalásból származott. Szállítási balesetekből, gyártüzekből, árvizekből és más természeti csapásokból Észak-Koreában, amelyek legtöbbje sohasem történt meg, vagy megrendezték. Észak-Koreában minden biztosítási ügyletet az állami Koreai Nemzeti Biztosító Társaság, a KNIC intézett. Megbízhatóságának növelése érdekében a KNIC külföldi viszontbiztosítókkal szerződött, amelyek hajlandóak voltak részt vállalni a kockázatból, jókora jutalék fejében. Ezek a társaságok leginkább európai, indiai és egyiptomi biztosítók voltak. Természetesen mindegyikük úgy tudta, hogy a KNIC felmérte a saját kockázatát, és ennek megfelelően alakítja az irányelveit. Végtére is a biztosítási ügylet lényege – minél kevesebb kártérítést fizetni. Ebben az esetben azonban nem ez volt a helyzet. A KNIC gondoskodott róla, hogy legyenek magas kártérítések, amelyeket a viszontbiztosítóknak meg kell téríteniük. Vagyis minél több a katasztrófa, annál jobb. Hogy ne legyen túlságosan feltűnő, a kártérítések rendszeresen különböző viszontbiztosítókhoz mentek. Egyik évben a Lloyd’sra koncentráltak, aztán a Munich Rére, majd a Swiss Rére. Minden kártérítést gondosan dokumentáltak, aztán gyorsan átfuttatták egy phenjani bíróságon, ahol az ítélet nem lehetett kétséges. Az is segített, hogy az észak-koreai törvények nem tették lehetővé, hogy külföldi viszontbiztosítók odaküldhessék a saját ellenőreiket, hogy azok bármiféle vizsgálatot folytathassanak.

Mindent egybevetve, ez volt a tökéletes csalás, amely évente akár ötvenmillió dollár hasznot is hozott, ennek egy részét a KNIC megtartotta, és az „ügymenet” továbbfolytatására költötte, a maradék pedig a Kedves Vezető zsebébe került.

Az utóbbi négy esztendőben húszmillió dollár évente.

Zsákszámra érkezett készpénz Szingapúrból, Svájcból, Franciaországból, Ausztriából, idén pedig Olaszországból. A pénzeket a Koreai Munkáspárt Központi Bizottsága egyik részlegének, a 39-es Irodának küldték, amelyet kifejezetten azért hoztak létre, hogy beszedje a valutákat és a Kedves Vezető számára a valóságban nem is létező nemzetgazdaságtól független anyagi forrást biztosítson. Hírszerzői jelentések szerint ebből a pénzből az ország vezetőinek luxuskörülményeit biztosították, valamint rakétaalkatrészek, sőt atomfegyverek gyártását is. Mindent, amire egy vállalkozó kedvű, fiatal diktátornak szüksége lehet.

Stephanie azt akarta, hogy az idei pénzmozgásnak legyen szemtanúja, mert ez korábban nem volt lehetséges. Az amerikai titkosszolgálatok megtudták a pénzátvétel helyét – Velence –, ezért azt mondta Malone-nak, hagyja el a hajót, és menjen a szárazföldre.

Nem hagyta nyugodni ez a véletlen egybeesés.

Miért történt a pénzátadás éppen akkor, amikor ő Velencébe érkezett?

Ez a kérdés nem merült fel addig, amíg el nem kezdtek lövöldözni. A készpénz már hamuvá vált, az ügyletben részt vevők pedig valamennyien halottak. Úgyhogy szerette volna tudni.

Az agya erőteljesen kutatott minden információ után, amit csak a mostani tartózkodási helyéről tudni lehetett.

Isola di San Michele egykor két sziget volt, de a köztük lévő keskeny csatornát már rég feltöltötték. Napóleon hozta létre a temetőt 1807-ben, amikor elrendelte, hogy a velenceiek többé ne a városban temessék el a halottaikat. Egy reneszánsz templom és egy zárda maradt abból az időből. A sziget partjain körbe magas téglafal emelkedett, föléjük csak ciprusfák emelkedtek. Eszébe jutott még egy rendellenesség. A holttesteket szorosan egymás mellé temették, és csupán néhány évre. Körülbelül egy évtized elmúltával exhumálták a maradványokat, és csontházakban helyezték el, hogy helyet biztosítsanak az újabb holttesteknek. Az egyik olyan táblázat, amely a kihantolások időrendjét sorolta fel, tőle jobbra volt látható.

Kipattintotta az üres tárat a Berettájából, és betett egy újat, amelyet a zsebéből halászott elő. Aztán elindult a templom felé, meg sem próbálva halkan lépkedni. Ciprusfák és díszes síremlékek sorakoztak a kövezett út mindkét oldalán. Némelyik sírkövet kisebb szobrok díszítették. Voltak olyanok is, amelyek egymás fölé helyezett kis teraszaikkal iratszekrényre emlékeztettek.

A lábában a görcs kezdett enyhülni. Már öregnek érezte magát ahhoz, hogy helikopterből ugorjon ki. Állítólag már nyugdíjas volt – szolgált a haditengerészetnél, aztán jogi tanulmányok, majd tucatnyi év az Igazságügyi Minisztérium alkalmazásában, a Stephanie Nelle-féle Magellán Ügyosztályon. Három éve szerelt le, azóta egy antikváriuma volt Koppenhágában. De a bonyodalmak még mindig megtalálták. Igaz, most éppen ő talált rá a bajra, mert elfogadta Stephanie felkérését egy munkára. Az utóbbi néhány hét minden volt, csak nem szórakoztató. Semmi hírt nem kapott Cassiopeia Vittről. Az utóbbi évben egy pár voltak, de egy hónapja elváltak az útjaik, amikor a balsors mindkettejüket utolérte Utahban. Malone úgy gondolta, hogy egy idő után, ha a nő már lehiggadt, megoldhatják a dolgot. Egyszer még fel is hívta, de Cassiopeia nem vette fel. Viszont kapott egy rövid e-mailt.

Hagyj békén!

Ebből nyilvánvaló volt, hogy a nő keserűsége még nem múlt el.

Ezért úgy tett, ahogyan kérte, és a lehetőség, hogy tíz napig hajókázhasson az Adrián és a Földközi-tengeren az Egyesült Államok kormányának költségére, megfelelő haladéknak tűnt. Mindössze annyi volt a dolga, hogy szemmel tartsa az egykori pénzügyminisztériumi tisztviselőt, Paul Larksot, aki talán elvezeti őt egy Anan Wayne Howell nevű amerikai szökevényhez. Az Igazságügyi Minisztérium akart Howell nyomára bukkanni. Így Larksot figyelte. A férfi már közeledett a hetvenhez, kissé görnyedten járt, ami Malone-t öreg barátjára, Henrik Thorvaldsenre emlékeztette. Larks egész úton magányos volt, amiből Malone arra következtetett, hogy akármi várható, annak Velencében kell bekövetkeznie. Aztán megérkezett az utasítás Stephanie-tól, hogy szálljon partra az olasz szárazföldön.

És következett a katasztrófa.

Odament a kivilágított templomhoz, amelynek homlokzata a lagúnára nézett. Minden be volt zárva. Az egyik oldala mellett észrevett egy csónakházat. Halvány fény derengett benne, megvilágítva egy csillogó motorcsónakot, amely Velencében mindennapos vízi jármű volt.

– Ne mozduljon! – szólt rá egy férfi olaszul.

Megfordult, és meglátott egy erős testalkatú, egyenruhás férfit, aki előbukkant a sötétből. A kezében tartott Berettát gyorsan a háta mögé rejtette.

– Maga itt az őr? – kérdezte a férfit olaszul.

Könnyen tanult nyelveket. Előny volt az is, hogy Európában élt, de sokat segített a nyelvtanulásban a memóriája is. Folyékonyan beszélt több nyelven.

– Annak a balesetnek az egyik áldozata?

– Sì. És el kellene hagynom ezt a szigetet.

A férfi közelebb jött.

– Megsebesült?

Bólintott és hazudott.

– Orvosra van szükségem.

– Ott a csónakom. El tud jutni a kikötőig?

Eleget hallott, úgyhogy előhúzta a fegyvert és a férfira fogta, aki rögtön feltartotta a kezét.

– Kérem, signore. Erre semmi szükség.

– Ide a csónak kulcsait!

– A csónakban vannak.

– Menjen vissza az őrhelyére, és hívjon segítséget! Számoljon be a szerencsétlenségről! Gyerünk!

A fegyvertelen őrnek nem kellett kétszer mondani. Amint a férfi elsietett, Malone leszaladt a kikötőbe, egyenesen a motorcsónakhoz.

A kulcs tényleg az indítóban volt.

Begyújtotta a motort.

KIM KIVETTE A TŰT LARKS KARJÁBÓL. Az öregről bebizonyosodott, hogy csak bajt okozhat. Telefonon beszéltek már, meg többször is e-maileztek. Ő türelmesen végighallgatta a sok fecsegést. Larks számos hazugság miatt volt dühös a kormányára. Végül Kim elárulta Larksnak, hogy ő koreai, de nem vette észre, hogy ez probléma lehet. Végtére is Howell hozta össze őket, és úgy tűnt, hogy ugyanaz az érdekük. Larks özvegyember volt, aki összeveszett a főnökeivel, és harmincévnyi kormányzati munka után nyugdíjba kényszerült. Nem volt gyermeke, és rokona is alig. Gyakorlatilag elfeledték. Most pedig már halott. De két fontos dolgot megtudtak tőle. Larks a titkos dokumentumait egy Jelena nevű nőnek adta át, és Howell holnap Velencében lesz.

Ismét rezegni kezdett a mobilja.

– Éjjellátó távcsöveken néztük – jelentette a koreai. – Egy férfi tényleg felugrott a helikopterre, és a talpán kapaszkodott. A pilóta megpróbálta lerázni, de sikertelenül. Aztán a férfi leugrott egy kis szigetre, majd lövéseket és robbanást hallottunk. Ugyanez a férfi éppen most hagyta el a szigetet egy motorcsónakkal.

A helikopter felrobbant, a személyzete és minden, ami a fedélzeten volt, beleértve a készpénzt is, megsemmisült – a történet így lett kerek. Kivéve azt, hogy kicsoda a motorcsónakos férfi.

Az volt a terv, hogy ellopja a pénzt, ez igaz.

De most, hogy megsemmisült…

– Azt tanácsolom, ölje meg – mondta.

– Egyetértek.

ÖT

ATLANTA

STEPHANIE VÉGIGMÉRTE A TÁMADÓJÁT. Az államigazgatásban dolgozhatott, ez biztos. Hivatásos állami alkalmazott. Közel a nyugdíjhoz. És magabiztos. Túlságosan is, ahogy egy bevásárlóközpont éttermében ültek.

– Szeretem a csirkés étteremláncot – mondta a férfi, a kezében tartott szendvicsre mutatva. – Sráckoromban anyám gyakran vett ilyet nekem és a bátyáimnak.

Láthatóan élvezte a visszaemlékezést. A másik férfi – a fegyveres – a közelben, de másik asztalnál ült. Bár ebédidő volt, az asztaloknál alig voltak vendégek.

– Van valami magyarázata arra, hogy megtámadta az egyik amerikai hírszerző ügynökség vezetőjét? Az a fegyveres férfi megfenyegetett engem és az egyik alkalmazottamat.

A férfi tovább ette a szendvicsét.

– A kétféle savanyúság a legfontosabb. És csak annyi kapor kell bele, hogy kicsit megfűszerezze a csirkét.

Stephanie látta, hogy a férfi ki akarja hozni a sodrából, ezért megkérdezte: – Honnan jött? A Kábítószer-ellenes Hivatal? FBI?

– Ez fájt!

De Stephanie már tudta.

– Pénzügyminisztérium?

A férfi abbahagyta a rágást.

– Mondták nekem, hogy maga okos nő.

Más esetben elküldte volna ezt a degenerált barmot melegebb égtájra. De éppen ez volt a horgászat lényege! Ha a megfelelő csalit dobja be a megfelelő időben, akkor a zsákmány bekaphat egy falatot. Ez a halacska pedig ezt tette.

– Miért gondolják azt a Pénzügyminisztériumban, hogy megfenyegethetik egy kormányzati társintézmény ügynökét, és akarata ellenére fogva tarthatják?

A férfi vállat vont.

– Elmehet, amikor csak akar.

– Magának biztos nagyon magas helyeken vannak barátai.

A férfi elvigyorodott.

– Ez a legjobb munkahelyi biztosíték.

Ez nyilván a pénzügyminisztert jelentette.

– Nekem ez az egész valami összeesküvésnek tűnik.

– Csakis a legjobb értelemben. Hogy felhívjuk a maga figyelmét. És látja, milyen eredményes volt? Most itt ülünk, és együtt ebédelünk.

– Csak maga eszik.

– Magának is felajánlottam, de nemet mondott, úgyhogy ne engem okoljon azért, hogy nem ehet ebből a klassz amerikai kajából.

Szívószállal ivott egy korty kólát, aztán ismét a szendvicsére koncentrált. A beképzeltsége bosszantotta Stephanie-t, mert úgy tűnt, mintha ő és a Magellán Ügyosztály teljesen jelentéktelen volna. De már korábban is találkozott ilyen magatartással. Ez az arrogancia egy ideje eltűnt, mivel az utóbbi két évben az ügyosztály szinte valamennyi sikeres hírszerzői akcióban benne volt. Az is segített, hogy a Fehér Ház teljesen megbízott a részlegben, és ez a tény nem kerülte el a kollégái figyelmét.

– Ki akarja magára vonni a figyelmemet? – kérdezte.

– Én ismerem az udvariassági szabályokat, úgyhogy mondjuk, hogy valamennyien rendes fiúk, és maradjunk ennyiben. – Lerakta a szendvicsét. – Úgy gondoltuk, hogy maga és a beosztottja, az a Ms. Lucent nem azért vannak itt, hogy női ruhákat vásároljanak.

– Szóval kihallgatták a beszélgetésünket?

– Valahogy úgy. A nő lojális lehet, hogy szólt magának, és bevallott mindent.

– Nem sokáig lesz már alkalmazott.

– Sejtettem. Éppen ezért gondoltam, hogy ideje elbeszélgetnünk.

– Miről?

– Miért van Cotton Malone Velencében?

Végre a tárgyra tért.

– Én is ismerem az udvariassági szabályokat, úgyhogy mondjuk, hogy Cotton rendes fiú, és maradjunk ennyiben.

A férfi elmosolyodott a nő gúnyolódására.

– Egy női Woody Allennel van dolgunk.

Stephanie koncentrált, és felkészült a várt összecsapásra.

– Az emberek nem értik magát, Stephanie. Hol áll? Mi a fontos magának? A főnököm, az általam említett rendes fiúk egyike, védte magát. Azt mondta, hogy Stephanie Nelle becsülettel szolgálja a hazáját. És jó amerikai.

Bekapta az utolsó falatot, és Stephanie remélte, hogy nem fogja lenyalni az ujjait. A férfi mégis ezt tette, aztán beletörölte a kezét a szalvétájába.

– Sok mindent tudok magáról – mondta. – Jogot végzett, aztán 28 évig dolgozott az Igazságügyi Minisztériumban. Ezt megelőzően a külügynél volt. Ott volt a tűz közelében, ez az egyik oka annak, hogy magára bízták a Magellán Ügyosztály beindítását. Gyakorlat és ismeretek, és maga jó munkát végzett. Az ügynökei a legjobbak között vannak. Az ilyen dolgok nem maradnak észrevétlenek.

– Még az olyan fontos emberek is észreveszik, mint maga?

A férfi értette a szarkazmust.

– Még én is. Tudja, szeretem az itteni fagyit. Kér?

A nő a fejét rázta.

– Le akarok szokni róla.

A férfi intett a másiknak.

– Hozzon nekem egy fagyit, meg néhány szalvétát.

A másik a pulthoz ment.

– Az emberei egyúttal kifutófiúk is? – kérdezte Stephanie.

– Megtesznek mindent, amit kérek.

Büszkének tűnt.

– Még mindig nem mondta meg, mit akar tőlem.

– Maga pedig nem válaszolt a kérdésemre. Mit csinál Malone azon a hajón?

– Én küldtem oda.

– Felejtse el Paul Larksot!

Most Stephanie-n volt a sor, hogy játssza az ostobát.

– Az kicsoda?

A férfi kuncogott.

– Hülyének nézek ki?

Valóban így volt.

A férfi visszatért egy fagylalttal, amit a főnöke rögtön elkezdett nyalogatni.

– Ez nagyon finom!

Amikor a másik férfi elvonult, Stephanie megkérdezte: – Miért érdekli Larks a Pénzügyminisztériumot? Három hónapja rúgták ki.

A férfi tovább nyalta a fagylaltot.

– Lemásolt dokumentumokat. Azokat vissza akarjuk kapni. És keresünk egy Anan Wayne Howell nevű fickót is. Úgy tudom, hallott már róla.

Ez igaz volt.

– Úgy gondoljuk, Larks elvezet hozzá, de nem akkor, ha ott van a maga embere is.

– Mondja meg a pénzügyminiszternek, hogy ezt az egészet beszélje meg az igazságügyi miniszterrel.

A férfi beleharapott a tölcsérbe.

– Nem vagyok üzenetközvetítő.

Az kétségtelen. Inkább egy bolond, aki ezzel még mélyebbre ásta el magát. Bekapta a tölcsér maradékát, majd ismét lenyalta az ujjait.

Stephanie elfordította a tekintetét.

A férfi felállt, és jeges pillantást vetett a nőre.

– Emlékezzen rá, mit mondtam! Tartsa magát távol Larkstól, és rendelje vissza Malone-t is! Még egyszer nem fogjuk figyelmeztetni.

– Fogjuk? Kik?

– Olyanok, akik problémákat okozhatnak magának.

Stephanie megőrizte a hidegvérét.

– Kérem vissza a mobilomat!

A férfi elővette a telefont a zsebéből, leejtette a földre, majd a cipője sarkával szétzúzta. Aztán a másik férfi társaságában távozott.

Stephanie figyelte, ahogy elhagyják a bevásárlóközpontot.

Elégedett volt, mert a hal nagyon ráharapott a csalira.

HAT

VELENCE

MALONE BEINDÍTOTTA A MOTORT, és kifarolt a csónakházból. A hajótest körülbelül ötméteres lehetett, és érezte a motor erejét. Nem ismerte túl jól a lagúnát, de azt tudta, hogy a hajózható utakat lámpás cölöpök, bicole-ok jelzik, hogy a hajók el tudják kerülni az iszappadokat, az apálykor előbukkanó szigetecskéket és a sós mocsarakat. Kereskedők és tengerészek kínlódtak ezeken a vizeken évszázadokon át, mert a tenger apálya és dagálya miatt megváltozott áramlatok annyira kiszámíthatatlanná tették a tenger mélységét, hogy semmilyen ellenség nem tudta bevenni Velencét.

Úgy döntött, hogy a kivilágított utat követi, és visszamegy a város felé, aztán megkerüli az óceánjárók nyugati oldalon lévő kikötőjéhez. Amikor korábban elhagyta a hajót, vízi taxik és magáncsónakok folyamatosan szállították az embereket abban a kikötőben. Még egy csónak senkinek sem fog feltűnni.

Kiért a lagúnába, és gázt adott. Ismerte az efféle csónakokat. Az apja a haditengerészetnél szolgált, parancsnoki rangban. Neki is sikerült elérnie ezt a rangot a kilenc év alatt, amíg aktívan a haditengerészetnél szolgált, aztán átment a Magellán Ügyosztályra. Koppenhágában pedig időnként kibérelt egy nagyobb csónakot, és hajózott az Øresund hullámzó vizén.

Fordult a csónakkal.

A sötétből előbukkant egy másik hajó, és nagy sebességgel egyenesen felé tartott. A homályban két alakot látott, egyikük kezében puska volt, amellyel rá célzott. Hasra vágta magát, miközben durranások hallatszottak, és golyók csapódtak a szélvédőbe.

Honnan jöttek ezek?

Hirtelen jobbra kanyarodott, elkezdett távolodni Velencétől, az üveggyárakkal teli Murano szigete felé, amely a Szent Mihály-szigettől északkeletre fekszik. A két sziget között nyolcszáz méter széles csatorna húzódik, és a vízi utat lámpasorok, bicole-ok jelezték tovább Burano és Torcello szigetek felé. Teljes sebességre tolta előre a kart, és a csónak késként hasította a csendes vizet.

A támadói mögötte voltak, de közeledtek. Mindkét csónak száguldott a vízen. Elért a csatornához, és a két oldalon húzódó lámpasor között maradt. A vízi út ötven méter széles lehetett, és ki volt világítva. Látta maga mögött a két férfit, a manőverezéshez azonban helyre volt szüksége – de jólesett volna kis nyugalom is. Az a helikopteres baleset nyilván sokak figyelmét felkeltette, és a San Michele-i őr biztosan telefonált már a hatóságoknak. Rendőrségi hajók pedig bármelyik pillanatban előbukkanhattak.

Keletnek fordult, aztán vissza északnak, távolodva Muranótól. A mögötte jövő csónak egyre közelebb került. A pisztoly tárja tele volt, de valószínűtlennek tűnt, hogy a himbálózó fedélzetről a sötétben bármit is eltaláljon. Az üldözők is láthatóan ugyanerre a következtetésre jutottak, mivel több lövés egyelőre nem dördült.

A másik hajó egész közel ért már hozzá.

Az egyik férfi átugrott, egyenesen Malone-nak csapódva. Malone kezéből kicsúszott a kormány. Mindketten a fedélzeti deszkákra zuhantak. A csónak balra kanyarodott. Malone lerúgta magáról a férfit, és próbálta összeszedni magát, de a támadója hirtelen előrelendült. A sötétségben ázsiai vonásokat vélt felfedezni, a férfi izmai acélkeménységűek voltak. Megpördült, elfordult a kormánytól, és ezzel a lendülettel fejbe rúgta a férfit, aki hátratántorodott. Malone a hátsó zsebéből előrántotta a Berettát, és mellbe lőtte a fickót, aki átbukott a csónak peremén a vízbe.