LÁSZLÓ FERENC

HONI BESTIÁRIUM

Copyright © László Ferenc, 2022

© Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

A kötet megjelenését az NKA támogatta

Borítóterv Hegyi Péter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-701-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Előszó

1. Egy irodalmi buffó

2. Operától Bonchidáig

Előszó

Ez a könyv nem irodalomtörténeti és pláne nem irodalomtudományi szakmunka. Az esetleges félreértések elkerülése végett ezt hasznos lehet rögtön az első mondatban leszögezni egy olyan kötet bevezetéseként, amely 33 múlt századi magyar író portréját és pályaképét ígéri. Jelentős és elfeledett, jellemes és állhatatlan, reakciós és világforradalmár, népies és urbánus, fölfedezésre érdemes életművet megalkotó és ma már jószerint olvashatatlan literátorok egyaránt akadnak e sorban. Jellemzően olyan szerzők, akiket nem szoktunk a legnagyobbak között említeni – sőt a túlnyomó többségüket manapság voltaképp még csak emlegetni sem szokás. Mondhatni, egész jól megvagyunk nélkülük. Csakhogy irodalmi kultúránk gazdagságát és változatosságát, egyszersmind a XX. század történelmi és (kultúr-)politikai fordulatait segít érzékletessé tenni, ha megismerjük a mezőnyt Ady, Kosztolányi, vagy épp Ottlik és Esterházy körül. Mert ahogyan azt a kötetben is szereplő Karinthy Ferenc a naplójában és több nyilatkozatában is megfogalmazta, az irodalmi élet valami olyasféle, mint a Habsburg-dinasztia: nemcsak a nagy, bölcs és felvilágosult uralkodóknak jut szerep a folytonosság fenntartásában, de a kevésbé jelentékenyeknek, mi több, bizony még a terhelteknek és a hülyéknek is.

Az írók ráadásul kifejezetten érdekes figurák. Olyik nagyszabású, olyik meg kisszerű, egyik-másik pedig egyenesen panoptikumba illő alak. Márai szavaival: „a magyar bestiárium különösségei” ők. Mint megélhetési kritikus, pályatévesztett történész és szenvedelmes olvasó e kötetben arra teszek kísérletet, hogy meggyőzzem erről Önöket. Arról, hogy a kis író is érdemes lehet a figyelemre. Arról, hogy jellemrajz akár egy jellemtelen irodalmárról is adható. Arról, hogy egy korjellemző pályafutás nagy művek nélkül is bőven kínál tanulságokat számunkra. Arról, hogy sokkal több jó, tehetséges és izgalmas írónk volt, mint ahány elsőre az eszünkbe jutna. És legfőként persze arról, hogy olvasni jó: nemcsak a felfedezésre érdemes (majdnem) remekműveket, de még a meghatóan rossz, poros regényeket is.

A kötet válogatása merőben önkényes, sőt itt-ott egyenesen véletlenszerű. Döntően prózaírók szerepelnek benne, némiképp felülreprezentáltak a humoristák, s mindössze két nőíró található a névsorban. E ponton kell bevallanom, hogy az itt közölt kisesszék túlnyomó többsége első változatában eredetileg a Magyar Narancs „Elsüllyedt szerzők” című sorozatába íródott. Úgy alakult, hogy a női szerzők ott rendre másoknak jutottak, ellenben a könnyű múzsának hódoló skriblerek és konferansziék közül egészen szabadon válogathattam. Ám ha ez az aránytalanság restellni való is (aminthogy az), legalább az összeállítás szintjén is tanúskodik arról a vállalt szubjektivitásról, amely mindahány portrét és pályaképet jellemez. Mert miközben megveszekedett múltbubusként igyekeztem a lehető legtöbb hasznos információt, korrajzot, antik argót és miegyebet belegyömöszölni túlzsúfolt mondataimba, az írói életművek és azokon belül az egyes művek megítélésében teljességgel a magam ízlésére hagyatkoztam. Kizárólag olyan művekről írtam, amelyek megfordultak a kezemben, de ez természetesen semmiféle garanciát nem kínál az értékelés érettségére. Mindezt valamelyest ellensúlyozandó a Felhasznált és ajánlott szakirodalom tételei között igyekeztem olyan munkákat fölsorolni, amelyek nagyobbára az enyémtől eltérő közelítéseket és véleményeket kínálnak megismerésre.

Ez a kötet nem jöhetett volna létre a Magyar Narancs egykori és mai szerkesztőinek és rovatvezetőinek megrendelői, rábólintói, valamint szöveggondozói közreműködése nélkül. Éppígy csak hálával tartozom a Jaffa Kiadó munkatársainak, akik a terv megszületésének pillanatától szemkápráztató gyorsasággal juttatták el e könyvet a megvalósulásig. S végezetül, de éppen nem utolsósorban itt kell megköszönnöm Hatos Pál baráti segítségét, hiszen írásaim kötetbe foglalásának ötlete és a Jaffa Kiadóhoz való elirányításom egyaránt az ő önzetlen jószolgálata volt.

Budapest, 2022. május 3.
László Ferenc

1.

Egy irodalmi buffó

Abody Béla (1931–1990)

Sziporkázó szellemű, súlyos tehetség volt, s mint derűs óriáscsecsemő jó pár éven át egy ország kedvenc tömegszórakoztatójaként működött. Életével igazolta tételét, miszerint az ember valódi műfaja önmaga, s alighanem ez a magyarázata annak is, hogy pályaképe nagy művek hiányában is méltán kiérdemli figyelmünket.

„Sosem voltam, nem vagyok, nem leszek, és most már nem is nagyon buzgok igazán fontos embernek lenni, szoborra, sőt mellszoborra sem számítok, de rikító, harsány, olykor hasznos, máskor ártalmas létezésem kihazudhatatlan nemzedékem történetéből.” Néhány évvel korai és fájdalmasan megszenvedett halála előtt írta le ezt az egyszerre önironikus és öntudatos mondatot Abody Béla, s vélhetőleg igaza volt. Körmondataihoz illően kacskaringós karrierje, amelynek során az irodalomkritika faltörő csodagyerekéből előbb bukott ember és egyszersmind irodalmi asztaltársaságok meg dühödt kártyacsaták kedvelt Béluskája, utóbb – egy újabb bukásig – vezető esszéista és az „új gazdasági mechanizmus” reklámembere lett, jól érzékelteti korának kultúrpolitikai hullámmozgásait.

Abody Előd műegyetemi professzor piknikus alkatú magzata a ciszterci Szent Imre Gimnázium diákjaként került a literatúra, a színházi világ s a baloldaliság hármas csillagzatának vonzkörébe. A jeles iskola önképző körében olvasta fel első bírálatát a felsőbb éves Garai Gábor verseiről, itt kacérkodott először az előadó-művészettel (a róla posztumusz barátian kegyetlen portrét rajzoló Vajda Miklós, Latinovits Zoltán és – több mások mellett – Andrásfalvy Bertalan társaságában), s e helyütt olvasta dacosan és tüntetőleg a Szabad Népet a kötelező szentmisék alatt. A forradalmár lelkületű fiatalember útja a Pázmány Péter Tudományegyetem (épp akkortól ELTE) angol–magyar szakára és az Írószövetség felé vezetett, s hétköznapinak a legnagyobb rosszindulattal sem nevezhető személyisége hamar feltűnést keltett mindkét intézményben. A gyomorfekélyesen humortalan években üdítőleg hatott bohém derűje, basszusban eldörmögött tréfáinak áradása, s a zordan pártszerű autodafék színterein elcsodálkoztak feleselésre kész svádáján, a hivatalos sorvezetőt mellőző gondolatmenetein.

Abody, akinek tanítványi ajánlkozását Németh László ridegen, Füst Milán pedig szívélyességbe csomagolva utasította el, végül – kis túlzással életfogytig – Déry Tibor famulusául szegődött, s becsületesen ki is állt az úgynevezett Felelet-vitában Révaiék által borsóra térdepeltetett mester mellett. Más megnyilatkozásai is tiszteletre méltó merészségéről vagy tán gyermeki naivitásáról árulkodtak, hiszen pályakezdésének 1956-ot megelőző éveiben több alkalommal is előfordult, hogy a legelsők között fogalmazott meg eladdig kimondhatatlan evidenciákat. 1954-ben Csohány Gabriella verseit felkoncolva legitim vitatémává avatta a kinevezett munkásköltők kínos dilettantizmusát, a nyílt plénum előtt opponálta Darvas József és Horváth Márton ultrabalos kinyilatkoztatásait, s lendületes írásokban védelmezte a félhivatalos támadásoktól Benjámin Lászlót és Juhász Ferencet. Gyártotta a politikailag tisztességes, s olykor még módfelett zöld cikkeket, ám igen hamar felismerte e harcok korlátoltságát, s ugyancsak az elsők között fejezte ki az igényt az ideológiai frontok és ellenfrontok meghaladására, hogy a kritika végre ismét az esztétikai érték mérlegelésének terepévé válhasson.

A politikai változások rövid távon Abody irányvonalát igazolták, s ennek elismeréseképp kinevezték a frissen létesített Magvető Könyvkiadó irodalmi vezetőjének. Itt jelent meg első kötete, a korábbi cikkeiből sajtó alá rendezett Indulatos utazás, amely 1956 októberében került nyomdába, s 1957 elején a könyvesboltokba. Bár a két időpont között lezajlott történelmi események jelentős részben idejétmúlttá tették Abody írásait, a kötet mégis hatalmas visszhangra talált. Többen az ellenforradalom egyik irodalmi szálláscsinálóját vélték felismerni a szerzőben, míg mások elismerésükről és jóindulatukról biztosították az állásából rövid úton kitudott irodalmárt. Túl a politikai értékelések eltérésein, már ebből az első kötetből is kirajzolódott Abody írói alkatának majd’ mindahány meghatározó vonása. Szórakoztatóan bonyodalmas, máskor meg pusztán túlbonyolított mondatai, obligát önironizáló szabadkozásai s a kritikákban is terebélyesedő írói én túlcsordulásai írásművészetének állandó ismertetőjegyeivé váltak.

Abody Béla 1957 után hasznát vehette pedagógusi végzettségének. Előbb a 34. Számú Iparitanuló Intézet szerződéses nevelőjeként, majd kispesti általános iskolai tanárként működött. Munkaidejét letudva pedig a Hungária mélyvizében és egyéb irodalmi búsulókban kereste a felüdülést. Beltagja lett az öngyilkosságával utóbb emblematikus alakká stilizálódó literátor, Czibor János társaságának, népi költőket megszégyenítő mértékben ivott, s naphosszat verte a blattot Réz Pállal, Csurkával, Csukás Istvánnal. Alakját ilyesformán megörökítette Csurka István Ki lesz a bálanya? című drámájában, s Abody/Abonyi később maga is jó néhány írásban próbált számot adni e zálogházas, lóversenyes, delíriumos évekről s Czibor János hatásáról. (Abody óriáscsecsemői figurája egyébiránt már Déry és Örkény négykezes regénykísérletében is felbukkant.)

A hatvanas évek elején sikerült visszakapaszkodnia a publikáló szerzők sorába. 1960-ban novelláskötete jelent meg, s bár az itt közölt novellák egyike-másika (például a Lélekvesztő című) prózaírói vénáról tanúskodott, Réz Pál sommás baráti ítélete helytállónak tetszik: a Párbeszéd a szenttel „elég tehetséges és nagyon rossz kötet”. Abody ezután az Élet és Irodalom állandó munkatársa lett, megírta első – egyébiránt remek – operanépszerűsítő könyvét (Az opera fellegvárai, 1963), s a színdarabírással is megpróbálkozott. Alkalmasint a kurzussal való együttműködés lehetőségét kereste, amikor első színműkezdeményeivel rendre a fasizmus témáját kóstolgatta – kevés sikerrel. Későbbi színdarabjai is roppant egyenetlenek; a legsikerültebb tán a Szegény jó Billy! című, szellemesen anakronisztikus egyfelvonásosa, amely megfordítja a közhelyet: a sikeres lángészről és a meg nem értett középszerről szól. Darabjaiban rendszerint mindössze pár tucat, igaz, eredetien humoros mondat lappang, mint például 1963-as szatírájában (Császárné új ruhája), amelynek alcíme szórakoztatóbb az egész darabnál: „Műfajtalan játék 2 felvonásban, 6 képben, építő bírálattal, formabontással és sztriptízzel, 14 éven aluliaknak nem ajánlott, 70 éven felül szinte élvezhetetlen, a kettő között esetleg megpróbálható.”

Erősen szubjektív kritikáiban, olykor látványosan helyezkedő esszéiben és portréiban (ezek legértékesebb darabjai az 1968-as Saulus vagy Paulusban, illetve az 1973-as Félidő című kötetben olvashatók), valamint groteszk szösszeneteiben találta meg leginkább a hangját, ám az országos ismertséget nem az írás hozta el Abody Bélának. Egy televíziós könyvismertető sorozat s egy rendkívüli sikerű irodalmi kabaré (Karnevál a Parnasszuson) tette 1967-ben szinte egyik napról a másikra sztárrá a korpulens, könnyedén rögtönző, osztályon felüli causeurt. Csuklást idéző, visító kacaja, körülményeskedő szófűzése és sajátos észjárása példátlan népszerűséget szerzett az eladdig legfeljebb az irodalmi derékhadhoz sorolt politikai outsidernek. Ő konferálta az 1967-es szilveszteri rádiókabarét, félig spontán módon, félig felvállaltan az országra köszöntő új gazdasági mechanizmust népszerűsítve, vodkásüveggel a kezében pózolt a Rádióújság címlapján, s kisebb filmszerepeket is vállalt. Olyan korjellemző filmekben tűntek fel kerekded körvonalai, mint a Veréb is madár, a Szemüvegesek vagy épp a Gyula vitéz télen-nyáron.

Rövid időre szórakoztatóipari potentáttá is előlépett, amikor 1971-ben átvette a Vidám Színpad igazgatását. Valódi színházzá kívánta átformálni a Révay utcában rezideáló kabarétörténeti múzeumot, új darabokat rendelt néhány komoly, fajsúlyos írótól, de kísérletei hamar kudarcot vallottak. A máshoz szokott társulat nem szimpatizált a direktor forradalmas törekvéseivel, s a politikai klíma is kedvezőtlenre fordult. Abodynak hamar meg kellett tapasztalnia, hogy az országos népszerűség (s a néhány ügyesen teljesített kultúrdiplomáciai megbízatás) sem hatalmat, sem védettséget nem biztosít számára. Előbb operaházi másodállását, a Gyere velem operába! című kisded remekművel (1973) messzemenően túlteljesített propagandistai megbízatását veszítette el, majd a Vidám Színpadról is csúfosan kiszekálták. Lapalapítási tervekkel s valamelyest triviálisabb módon, haknibrigádokba beszállva próbált új lendületet nyerni, ám az idő ellene dolgozott. Néhány korábbi, huzamos kórházi tartózkodás után megkezdődött Abody Béla pokoljárása, amelyet csak mind ritkábban s egyre rövidebb időre szakítottak meg nyugodtabb, élhetőbb és az írói alkotásnak kedvező pillanatok.

S mégis, az időközben lábát is elvesztő Abody számos könyvet jelentetett meg élete utolsó másfél évtizedében. Akadt köztük szórakoztató útirajz- és kroki-összeállítás (Úton-útfélen, 1976), egy második novellaírói nekirugaszkodás (12-es viszonylatban, 1978), szenvedélyes operakritikáinak gyűjteménye (Tündöklések és bukások, 1983), s még egy ifjúkori sportvonzalmakról árulkodó bokszkönyv is (Kesztyűs kézzel, 1982). S ekkoriban, 1981-ben adták ki Emlékezetem pályája című – utóbb kétkötetesre bővített – visszaemlékezéseit. Életművének talán legértékesebb vonulatát képviselik az itt közölt írások, esszéisztikus-anekdotázó portréi a diákként csodált Füst Milánról, a sokszorosan megírt, kiismerhetetlen Czibor Jánosról, a csodált és kissé borzongott Latinovits Pikiről, vagy épp Abody kávéházi létezésének idősebb társáról, Kellér Andorról. Az arcképek persze olykor többet árulnak el a szerző hol gyermekien nyílt, hol frusztrált személyiségéről, mint a modellekről, ám ez mit sem csökkenti az írások becsét. Az 1985-ös Arcok, képek, önarcképek már jóval problematikusabb, bár nem kevésbé érdekes kötet. Ennek első, jelentékenyebb felét a Szegény jó öreg Béla bácsi tündöklése és bukása, töredékekben, számos elhallgatással és füllentéssel című önéletrajzi töredék alkotta, amelyben Abody megkísérelt számot adni 1967-ben kezdődő fényes konjunktúrájáról és annak vigasztalan lehanyatlásáról. A meglepően szókimondó és a szerző ezernyi személyes sérelméről, kudarcos beilleszkedési kísérleteiről valló írás irodalmi értéke elenyésző, ám kortörténeti, s alighanem lélektani szempontból is roppant figyelemreméltó alkotás.

A mind súlyosabbá váló betegségek felemésztették Abody legendás kedélyét, utolsó éveiben pedig végképp az irodalmi élet perifériájára szorult. Kiment a divatból, és mint egykor ünnepelt közszereplő jócskán megsínylette kegyvesztettségét. Műveinek erősen megrostált legjava máig élvezetes olvasmány, s mégis: emlékének fennmaradását írásainál markánsabb figurája biztosíthatja számára. Mert akárhogy is, ő volt Abody, a bonhómiával trécselő, esetlen bájú prózai basszista, a fesztelenül sziporkázó és olykor szappant és arckrémet is felzabáló Béluska, aki egy teljes országot győzött meg arról, hogy az írók is lehetnek slágfertig és derűs emberek.

2.

Operától Bonchidáig

Bánffy Miklós (1873–1950)

Grófnak született, s az érdeklődése sokkal szerteágazóbb volt annál, semmint hogy életében és utóéletében ne ítéljék olykor mégoly nagyszabású, úri dilettánsnak. Jóllehet irodalomtörténetünkből éppúgy botorság kifeledni Bonchida urát, akárcsak a magyar szcenika nagyjainak sorából.

„…egy társaságban szóba került Bánffy Miklós. És mondja az egyik: a volt intendáns?

– Nem, Kisbán, a költő.

– Dehogy költő. Az festő, kérem.

– Téved, tudtommal szobrász.

– Ugyan, kérem, az a volt külügyminiszter.

– Na hallja, ez jó. A minap láttam tőle egy kriminális darabot.”

Az 1920-as évek közepén ezekkel a sorokkal próbálta jellemezni Bánffy Miklós sokoldalúságát a ma már méltán elhalványult emlékezetű sajtónagyság, Rákosi Jenő, s bár e felsorolás sem nem pontos, sem nem teljes, azért igen jól érzékelteti azt a masszív észlelési zavart, amely Bánffy jószerint teljes működését végigkísérte.

Bánffy Miklós a sokágú Bánffy família két ágának szervezett találkozásából, gróf Bánffy György és báró Bánffy Irma házasságából született 1873-ban, Kolozsvárt a magyarországi arisztokráciától sokban elütő mentalitású erdélyi főrendek egyik leggazdagabb családjába, ahol értelemszerűen kijárt a gyermeknek egy Angliából hozatott nevelő, s ahol a tanulást heveny mulatozással elegyítő serdülő- és ifjúkort minden szégyen nélkül színesíthette egyesztendőnyi családi gondnokság. Államtudományi doktorátus, lóimádat és az erdélyi táj szerelme, sok utazás, s persze a korban ugyancsak magától értetődő karrierirány: 1901-ben képviselővé választatják Bánffyt, majd 1906 és 1910 között Kolozsvár és Kolozs megye főispáni tisztét töltik be a szövetkezeti mozgalom népszerűsítését zászlajára tűző fiatal főúrral. Aki mindeközben ügyesen rajzol és fest, hébe-hóba zenét szerez, s ami a legfőbb: ír. Ír, méghozzá álnév alatt, Kisbán Miklósként. Az egyszerre distanciázó, ám a valós személyt mégis felfedő név öntudatos gesztus: lemond az irodalom szent berkeiben vizitelő „gróf úrnak” kijáró hivatalos elnézésről, de felvállalja rangjának ódiumát. Hiszen Bánffy alighanem igen korán felismerte a tényt, miszerint „a cím […] mindig dilettáns-gyanúba hozza az embert”.

1906-ban jelenik meg első drámája, a Naplegenda, amelyet hiába ajándékozott meg rövid elismerő méltatással Ady Endre, ma már alig érdemes a figyelmünkre. Hosszabb őstörténeti jelenet ez a mítosz születéséről, s arról, hogyan köszönt a világra a bronzkorszak: hatalomváltással és a női szív elhódításával, valamint némi szépelgő szecesszióval. A történeti érdeklődés azonban nyugtázandó, s a második színmű, bár összességében szintúgy sikerületlen, már jóval érdekesebb. Az 1912-es Attila-dráma, A Nagyúr ugyanis előjátékában és teljes első felvonásában valódi légkört teremt, amely nem csupán a népvándorlás káoszát, egymás mellé sodort népeit és egyéneit mutatja, de a Rettentő Nagy Úr nyomasztó és félelmetes egyéniségét is tehetséggel érzékelteti a közönséggel. (A Nagyúrt ugyanis – a Naplegendával ellentétben – már játszották is a korban, méghozzá némi sikerrel, s utóbb, az ezredforduló táján rádiójáték formájában is előadták.)

A mából bizonyosan fontosabbnak tetszik azonban Bánffy novellaírói indulása, A haldokló oroszlán című 1914-es kötet. Ezen a terepen a szerző komoly ellenérzésekkel került szembe a kezdetektől: sokan arisztokratikus hanyagságot véltek felfedezni Kisbán szövegeiben, s a szerzőt főúri Herczeg-epigon gyanánt azonosították. Kétségtelen, a kötet egyenetlen színvonalú, és Bánffyt valóban – amúgy igen sok más művében is – jellemezte némi stiláris nonchalance, ami a szóismétlések gyakoriságában és egyéb apró fésületlenségekben is könnyen tetten érhető. Az is igaz, hogy novelláiban nem tartózkodott az ilyesforma szentenciáktól: „Furcsa dolog a könny. Tele van a tenger keserűségével, de benne játszik az örök kiengesztelődés tarka szivárványa.” Csakhogy Bánffy kísérletező kedve, történeti és képzőművészeti látóköre jókora nyereséget jelentett e szövegeknek: akár a – némi túlzással Borgest előlegező – áltörténelmi és rejtélyes elemekkel gazdag novellákra, akár az Erdélyben játszódó realista írásokra gondolunk. S legalább két novella a legszigorúbb mérce szerint is nagyszerű: a Farkasok, amely mesterien végigvitt párhuzama (ember-farkas), feszes szerkezete és havasi levegője révén utóbb Örley István szemében egyenesen a Barbárok párdarabjának tűnt, valamint A császár titka, amelynek szűk tíz lapján ott sűrűsödik A Nagyúr legértékesebb vonulata, megtoldva a szenvtelen előadásmód könnyed fegyelmével.

Amikor e novelláskötet megjelent, gróf Bánffy már az állami színházak, azaz az Opera és a Nemzeti Színház intendánsaként működött. Méghozzá ritka sikerességgel: felkarolta Hevesi Sándort, letörte a színházi klikkeket, és kibontakoztatta és kamatoztatta saját díszlet- és jelmeztervezői tehetségét. Valamint megismerkedett a Nemzeti Színház nem szép, de nagyasszonyi kisugárzású tragikájával, Váradi Arankával, aki előbb leánygyermekének anyja, majd jóval később, 1939-ben a felesége lett. S ami a gróf intendánsi ténykedésének nyilvánvalóan legfontosabb mozzanata volt: színpadra segítette előbb A fából faragott királyfit, azután pedig A kékszakállú herceg várát. Sokkal több volt ez, mint felvilágosult vezetői döntés, hiszen Bánffy nemcsak a Bartók iránt ellenséges sajtóval helyezkedett szembe, de a díszletek és jelmezek megtervezéséről is maga gondoskodott, s hozzá zsebből fizette ki a zenekari többletpróbák költségeit is. „Grófi fölény, grófi hidegvérű pimaszság” – fogalmazott az érdekelt és akaratlanul is lenyűgözött Balázs Béla.

Intendánsi szerepében találta meg Bánffyt pályafutásának egyik legkülönlegesebb feladata, az utolsó magyar király, IV. Károly megkoronázásának főrendezői tiszte is. Rendezése révén e koronázás legemlékezetesebb mozzanatává az vált, hogy a Mátyás-templom ragyogó közegében a világháború hősei, vagyis az aranysarkantyús lovaggá avatásra érdemesített rokkantak is megjelentek – csukaszürkében, mankókkal, egy életre megnyomorítottan. 1932-es, Emlékeimből című visszatekintésében Bánffy utóbb takarékosságában is remek leírását adta e jelenetnek s a koronázás egész aktusának, ráadásképp valósággal tragikomikus epizóddá növesztve a királyi pár előtt bemutatkozni vágyó úrhölgyek egész napos kálváriáját: étlen-szomjan várakozva, romlásnak indult toalettekkel, s végül futólépésben a kimerült és elutazni vágyó Károly és Zita elé hajtva.

Az Emlékeimből jócskán irodalmi értékű, roppant érzékletes és majdnem egészében hiteles beszámolójának köszönhetően ismerhetjük meg Bánffy 1918-19-es élményeit is. Károlyi Mihály hajdani gyermekkori pajtása nem szimpatizált az őszirózsás forradalommal (bár ő is felesküdött a Nemzeti Tanácsra, akárcsak az ekkoriban az Alcsúti vezetéknév felvételét fontolgató József főherceg), s inkább a másik ismerős arisztokrata, az ugyancsak erdélyi gróf Bethlen István irányával tartott. Még Károlyi elnöksége idején kapott engedélyt és részben felhatalmazást arra, hogy Svédországba utazva próbáljon Magyarország iránt rokonszenvet kelteni, s egyszersmind tájékoztatni a világot a bolsevikok által jelentett veszélyről. A könnyed elbeszélésű, helyenként félreismerhetetlenül úrlovasi szemléletű visszaemlékezésből kiolvashatjuk e küldetés teljes céltalanságát: végül okafogyottá is vált a kijelölt úti cél elérése, s Bánffy tanyát ütött Hollandiában, ahol elmerült festészeti tanulmányaiban, hogy majdan arcképfestőként teremthessen magának új egzisztenciát. Itt érte Bethlen riasztása, s Bécsbe visszatérve már tanúja is lehetett azoknak a megrendítően groteszk jeleneteknek, amelyek a különféle színezetű emigránsok és persze a tanácsköztársasági képviselők között lezajlottak. (Az ún. brucki puccs szánalmas akciójának leírása különösen erős szakasza e műnek.) Bánffy épp e visszaemlékezésében fogalmazza meg a dolgokra és emberekre minden indulat nélkül, bár tagadhatatlanul kissé felülről tekintő világlátásának helytálló sommáját: „Az elfogulatlanság nem érdem, de természet dolga. Ezt a bizonyára született vagy öröklött hajlamomat az is öregbítette, hogy egész pályámon legkülönbözőbb dolgokkal foglalkozván (ami igen nagy hiba!), sokféle-fajta emberrel kerültem bizalmas viszonyba, kiknek gondolatvilágát megismerni, magamat abba beleképzelni különös örömömre szolgált mindig. Tán az írónak hajlama ez. Emberi adatgyűjtés.”

A Bethlennel való szoros összeköttetés ténye, valamint Bánffy nyelvismerete és eltagadhatatlan nagyvilágiassága magyarázta, hogy 1921 áprilisában ő lett Bethlen kormányának első külügyminisztere. Másfél éves, eseményekben gazdag miniszteri működése időtartamára esett a nevezetes soproni népszavazás, Magyarország belépése a Népszövetségbe, valamint a második királypuccs. Bánffy, aki – Bethlenhez hasonlóan – zsigerileg „erdélyi politikus” volt (azaz mindenkor késznek mutatkozott indulatok nélkül, de a fortélyoktól nem tartózkodva a pillanatnyi lehetőségekhez igazítani akcióit), francia, csehszlovák, román és szovjet irányba egyaránt merészen tájékozódott. Miniszterségének legérdekesebb emléke azonban egy karikatúragyűjtemény, amely a Bánffy által végigült diplomáciai értekezleteknek köszönhette a létét, s amelyben a magyar külügyér a korszak megannyi politikusát megrajzolta, szovjet népbiztostól angol miniszterig.

Gunyoros látásmódját immár miniszteri hivatalviselésének hónapjain túl 1926-ban, a Renaissance Színházban bemutatott társadalomkritikai szatírjáték, a paprikajancsi-regiszterben vezetett Maskara is jelezte. Újra előadni alighanem kudarcos vállalkozás lenne, ám újraolvasni érdemes e munkát, főleg a húszas évek mentalitástörténetének jobb megismerése céljából. E színdarabhoz közel esett Bánffy életművének bizonnyal leghumorosabb alkotása, a Fortéjos Deák Boldizsár memoriáléja (1931), ám nem csupán az életrajzi kronológia, de ez utóbbi mű megszületését magyarázandó is közbe kell vetnünk a gróf életének nagy fordulópontját. 1926 nyarán ugyanis Bánffy visszatért Erdélybe, a Ferdinánd király kezébe letett esküvel felvette a román állampolgárságot, s megtelepedett a román földreform következtében tizedére apadt Bánffy-birtok székhelyén, Bonchida történelmi kastélyában. Váratlan visszatérése, bár a politikában való részvételtől tízévnyi tartózkodásra tett fogadalmat, igencsak felkavarta az erdélyi magyar közéletet, s a megjelenését kísérő gyanakvás motiválta az említett Memoriálé megszületését is. Ez a munka is maskarát visel, hiszen a szöveg igazi stílparódia a XVII. század magyarságának modorában, önmagában gyönyörködő játékossággal. A sosem élt Fortéjos Deák Boldizsár történeteit már maga Bánffy is jótékonyan eloldotta saját személyes sérelmeitől, az erdélyi politika kisszerűségeitől, s bizonnyal ma még kevésbé fontos a szövegek mögött rejlő előkép visszakeresése. Annál érdekesebb a nyelvi játék vaskos humora, a jelenre nyelvet öltögető, archaizáló szövegek keresett és mégis lendületes modora, amely, lám, nem a pénteki Élet és Irodalommal köszönt be literatúránkba.

Bánffy Erdélyben hamar a kisebbségi kultúra főalakjává vált az Erdélyi Helikonnal, a kolozsvári napilap, az Ellenzék tulajdonlásával, a mecénási szerepvállalással, s persze az Erdélyi Szépmíves Céh körül kifejtett – részben könyvillusztrátori – tevékenységével. Erdélynek adózott a harmincas években megkezdett főműve, az Erdélyi történet trilógiája is, amelynek darabjai Dániel próféta ótestamentumi könyvéből vették – talán túlságig nagyralátó – címeiket: Megszámláltattál… (1934), És hijjával találtattál… (1937), Darabokra szaggattatol… (1940). A történelmi Magyarország összeomlásának előzményeit erdélyi és arisztokrata szemszögből előadó regényfolyam a kétkötetes első rész megjelenésének pillanatától megosztotta az értékelőket, s az ítéletek markáns elkülönbözése máig kimutatható. „Őexcellenciája romot épít” – fogalmazott az egyik erdélyi bíráló, míg Nagy Lajos szociografikus beszámoló gyanánt méltatta az arisztokraták életébe betekintést nyújtó regényt. Erdélyi Háború és béke, A párduc sokszoros terjedelmű transzszilván párdarabja, vagy épp Justh Zsigmond Fuimusának kései folytatása – a jobb-rosszabb párhuzamok egész serege kínálkozik a mai olvasó számára, ha a békebeli magyar arisztokrácia e körpanorámáját értelmezni kívánja. Az itt grófi nevét feltüntető szerző két alakmása, a Bánffyhoz hasonlóan IV. Béla nádorától leszármaztatott Abády Bálint (Tamás Gáspár Miklós találó megfogalmazásával: zseb-Széchenyi) és a művészi hajlamú, ám züllésbe süllyedő Gyerőffy László páros portréjánál, vagy épp Abády nagy szerelme, Milóth Addy ábrázolásánál valóban sikerültebbek a szerzőnek kézre eső társas jelenetek: a bál, a vadászat, a kaszinó, a lóversenytéri Király-díj leírása. S amennyire kevéssé érdekfeszítő ma már az 1904 és 1914 közé eső évek parlamenti eseményeinek és egyéb napi szenzációinak 1934-40 tájáról való elismétlése és értelmezése, annyira figyelemre méltó ennek az arisztokrata- és férfiregénynek a politika helyszíneit és hangulatait megfestő lendülete.

Bánffy a trilógia befejezését követően sem vált hűtlenné az íráshoz, noha 1939-től ismét politikai szerep várt rá. Ő lett ugyanis az úgynevezett Magyar Népközösség elnöke a román királyi diktatúra által létrehozott Nemzeti Újjászületés Frontján belül, hogy aztán a II. bécsi döntést követően visszatérjen a magyar felsőház tagjainak sorába, 1943-ban pedig a román és a magyar kiugrási kísérlet összehangolásáról folytasson titkos és sajnálatosan sikertelen tárgyalásokat. Ezekben az években írta Tannhäuser és a kis princessz című háborús novelláját, amely aztán egészen minimális változtatással, Bűvös éjszaka cím alatt immár kisregényként jelent meg 1947-ben, a gothai almanach fanyar megmosolygásával és korántsem időszerű szerelmi tematikával a történetbeli partizántámadás sűrűjében.

A történelmi és egyszersmind a fiziológiai idő ekkor már jócskán Bánffy ellen dolgozott. Bonchida leégett, a vagyon odalett, s Erdélybe visszatérve kolozsvári otthona is mind kevesebb szobára korlátozódott. (Pesten pedig a felesége kényszerült elkótyavetyélni azt a Reviczky utcai Bánffy-palotát, ahol egykor az agyműtétéből lábadozó Karinthy az Utazás a koponyám körül című regényét írta.) Írásai is erőtlenné váltak, és, mondhatni, lógtak a levegőben. A háborúellenes irányú és a mesebeli Ia-Ia ország képében a negyvenes évek Horthy-Magyarországát megidéző darabját, Az ostoba Lit (1946) még előadták Kolozsvárott, de már az Utunk hasábjaira keveredő szerző merőben anakronisztikus rovata, a régi anekdotákat újrahasznosító Beszéljünk semmit! pár írás után megszűnt. Az egykori nagyúr további munkái pedig, köztük egy Leonardo-kép ellopása körül bonyolódó, gyöngeségében is bájos szerelmi kisregény (Milolu), már hosszú évtizedekre kéziratban maradtak. 1949-ben azután a roskatag Bánffy végleg elhagyta Kolozsvárt, hogy Pestről immár csak a maradványai jussanak vissza a házsongárdi temető családi kriptájába.