Audrey Schulman

Delfinház

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Audrey Schulman: The Dolphin House

Europa Editions, London, 2022

Copyright © 2022 by Audrey Schulman

First publication 2022 by Europa Editions

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Nagy Nikoletta, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Ginevra Rapisardi

Borítókép © Xuan Loc Xuan

Ez egy kitalált történet. Alapjául egy St. Thomas-beli kutatóintézetben 1965 nyarán folytatott kísérlet szolgált.

Bár néhány esemény valóban megtörtént, a szereplők a képzeletem szülöttei, és nem valós (élő vagy holt) személyekről mintáztam őket.

Egy Florida, Tampa, 1965. február

Huszonegy évesen Cora pincérnői állást kapott egy tampai szórakozóhelyen.

Nem lepődött meg, hogy a jelmezt nehéz volt felvennie. Úgy kellett magára ráncigálnia, a cipzárt pedig csak fekve tudta felhúzni. A vezetőség mindenkinek egy számmal kisebb munkaruhát rendelt. A felsőrész bordázata szorosan a bőréhez simult, és megemelte a mellét. A végeredmény egy másik ember lett. Karcsú volt, feszes domborulatokkal, nyuszifület és nyuszifarkat viselt. Rá sem ismert a tükörképére.

Amit a férfiak mondtak és tettek, arra igyekezett úgy tekinteni, mintha a nyuszinak szólna.

A műszakok hosszúak voltak. A jelmez bordázatától vörös hurkák jelentek meg az oldalán. Az apja disznainak ganézásában megerősödött karja remegett a tálcahordástól, mire az este véget ért.

Az egyetlen pozitívum a kemény padlós, visszhangos bárban az volt, hogy az üvöltő zenében mindenki félig megsüketült, és csengett a füle. Itt neki jól jött, hogy tud szájról olvasni. És mivel csak délután öt órától dolgozott, egész nap odakint lehetett.

Három hónapig dolgozott itt. A közelben bérelt egy szobát, és apránként kifizette az új hallókészüléke részleteit. Az új készülék divatos szemüvegnek volt álcázva, és nem kellett egy ormótlan tranzisztort magánál hordania. A miniatürizálás csodájának köszönhetően mindent beleépítettek a szemüveg vastag szárába, és Cora nem győzött ezért elég hálásnak lenni.

Ha ezt a szemüveget viselte az utcán, és megfelelőek voltak a körülmények, olyan dolgokat hallott, amiket nyolcéves kora óta nem. Papírzörgést, madárcsicsergést, a saját gyomra korgását. Amikor először hallotta meg egy kisgyerek nevetését, meglepetésében megpördült a tengelye körül. A szőke kis totyogó turista rábámult, miközben elsétált mellette.

A szórakozóhelyen persze nem viselhette a szemüvegét. A vezetőség nem engedte.

Az utolsó este a bárban nem is tudta, mi ütött belé, miért történt minden másként, mint korábban. Talán attól, ahogy az a vadidegen férfi minden figyelmeztetés nélkül odanyúlt, és megfogta a bal mellét. Cora az érintést mindig is egy külön nyelvnek tekintette, ami őszintébb, mint a beszéd. Olyasmit is kifejez, amit az illető soha ki nem mondana.

Az idegen rá sem pillantott az arcára, egyáltalán nem érdekelte Cora reakciója. Olyan volt, mint egy bárányt mázsáló hentes, akit a húsétel érdekel, nem az állat.

– De jó kis hátsó! – mondta, és úgy tett, mintha a lány jelmezére tűzött nyuszifarokról beszélne.

A szájáról olvasva Cora azt gondolta volna, hogy a férfi azt mondja, de jó kis hágcsó, ám látta, ahogy a nyelve megérinti a szájpadlását, ahogy kimondja a t betűt. A férfiakkal könnyebb dolga volt, mint a nőkkel, mert a szemével egy vonalban volt a szájuk, könnyebben követte a nyelvük mozgását.

Ennél a fickónál, abból, ahogy a fejét tartotta, Cora tudta, hogy nem hozzá intézi a szavait, hanem a barátaihoz, a két mellette álló öltönyös üzletemberhez. Próbálta lenyűgözni őket a bárba szóló tagsági kártyájával, a fiatal, jelmezes lányokkal, azzal, ahogy megfogta a pincérnő mellét.

Megmarkolta. Nem olyan erősen, hogy fájjon, mint egyesek, de ez volt az utolsó csepp a pohárban. Cora látómezeje beszűkült, a füle zúgni kezdett.

(Az apja csak Girhesnek becézte, egy terrier után. A kutya valóságos szabadulóművész volt, és bármit megtett, csak hogy kiszökhessen.)

Cora benyúlt a férfi lába közé, és megmarkolta azt, amit a nagyapja műszernek nevezett. Halkan, tettetett vágytól elfúló hangon közölte, hogy egy óra múlva végez, és megkérdezte a fickót, melyik az ő autója.

Pillanatnyi szünet állt be. A férfi most rá figyelt. Amikor válaszolt, hozzá beszélt, nem a barátaihoz.

Cora elvonult az öltözőbe, átöltözött a saját ruhájába, és magához vette a hallószemüvegét. A konyhán keresztül távozott az épületből, és elemelt egy cukortartót. A parkolóban az összes cukrot beleöntötte a fickó benzintartályába.

Többé feléjük sem nézett.

Amikor aznap éjjel hazafelé sétált a belvárosban, elhaladt a színház épülete előtt. Megakadt a tekintete a South Pacific című musical fényreklámján. Az ajtó mellé kifüggesztett plakátokon tengerpart és egy pálmafának támaszkodó, magányos nőalak volt látható, amint a hullámokat kémleli. Cora figyelmét a nő kötötte le.

Azoknak a férfiaknak ott a bárban ez a plakát hívogató lenne, mindegyikőjük azon képzelegne, hogy amikor közeledik a nőhöz, az megfordul, és vágyakozva pillant rájuk.

Cora máshogy látta a posztert. Szerinte a nő boldognak tűnt, ahogy teljesen egyedül állt ott a vizet szemlélve.

Így hát másnap betért az utazási irodába, átlapozott néhány prospektust, és végül vásárolt egy olcsó, csak oda szóló jegyet St. Thomasba, egy olyan trópusi szigetre, amely nem volt annyira messze. Abban bízott, hogy ott talán nem kell majd állatnak öltöznie ahhoz, hogy munkát találjon.

Kettő Maine állam, Ogunquit, 1957. augusztus

Miután felért a homokdűne tetejére, Blum megpillantotta a parton összegyűlt tömeget. Oldalt állt a rendőr, akinek az volt a feladata, hogy megvédje a tetemet tőle és Tibbettől. A rendőr és még néhányan zsebkendőt szorítottak az arcukra, mintha a halottat siratnák. Mindenki egy nagyjából tízméternyire lévő sötét sziklaszirtnek látszó valamire meredt, amely félig a vízben hevert.

Amikor egy hullám a sziklának csapódott, meglibbent a farka.

Egy gömbölyűfejű-delfin. Lágyan ívelt csillogó test. Letisztult forma, izomba és zsírba burkolt gerinc.

Blum átvette a sebészeti eszközökkel teli táskát a másik kezébe, és elindult.

Az első bemetszéssel kiszabadult a szag. Blum és Tibbet köhögni kezdett. A hájréteg szigetelésében a test belső hője megfőzte az állat tetemét.

Mögöttük a rendőr és a tömeg hátrahőkölt, és még erősebben szorították az arcukra a zsebkendőt.

Az emberi testekhez tervezett szike nem volt elég nagy. Blum késre váltott. Miután elérte a koponyát, a bárdért nyúlt. Tibbettel váltották egymást, és néhány csapás után mindig ellenőrizték, van-e bármi jele, hogy sikerült áthatolni a csonton.

Mire Blum legközelebb hátrapillantott a válla fölött, a tömeg felszívódott.

Egyik cigarettáról a másikra gyújtott, hogy enyhítse a bűzt. Mindannyiszor kipöckölt egy cigarettát a dobozból, és a szájával vette ki, hogy sebészi kesztyűbe bújtatott keze ne piszkolja be.

Amennyire tudta, ők voltak az első tudósok, akik így szüreteltek, hogy az elpusztult delfinek agyát tanulmányozás céljából magukkal vitték. Egy évtizeddel korábban Blum publikált elsőként a csimpánzok és a gorillák agyáról.

Bár az emberszabású majmok agya alig feleannyit nyomott, mint az emberi agy, Blum erőteljes hasonlatosságot fedezett fel a tekervényes barázdákban, valamint a homloklebeny alakjában és méretében. Arra a következtetésre jutott, hogy ez feltehetően jelent valamit az intelligenciát és a képességeket illetően. Kisvártatva egy sereg másik kutató lépett a nyomdokába, és egymással versengve próbálták saját szakterületüket az új diszciplínán, az emberszabású majmok idegtudományán belül kijelölni. Blum erre fel úgy döntött, amint publikálta aktuális kutatását, elkezd egy másik fajjal foglalkozni. Először az elefántokra gondolt, mert úgy hallotta, hatalmas agyuk van. A gond csak az volt, hogy az elefántok nagyon messze élnek, a szállításuk és az etetésük pedig drága.

Aztán egy nap felfigyelt egy cikkre, amely a partra vetődésről szólt. A modern tudomány annyira keveset tud a cetfélékről. Lehetséges, hogy okosak. Ráadásul megvan az az előnyük, hogy New England térségében a part menti vizekben élnek, így az alanyokat könnyen lehet pótolni.

Amikor nyilvános eseményeken fölszólalt, a hallgatóság hajlamos volt azt feltételezni, hogy Blum tévedhetetlen szakember, aki minden tudományterületen jártas. Bár ezt sosem ismerte volna be, statisztikából majdnem megbukott a főiskolán, ahogy szerves kémiából is. A munka ezen részének elvégzésében még most is posztdoktori kutatókra hagyatkozott.

Nem, az ő legfőbb erőssége a kíváncsiság volt. Ha egy érdekes kutatási kérdés befészkelte magát a fejébe, nem hagyta nyugodni. Azért gorillákkal kezdte, mert miután átfutott egy National Geographic-cikket, egy borotválkozó gorilláról álmodott. A majom ügyesen bánt a borotvával, félrehúzta a száját, hogy hozzáférjen az arcához, a tükörben nézte magát közben, és miután apránként eltávolította a szőrt, egyre emberszerűbb lett a külseje. Amikor reggel felébredt, Blum eltűnődött, vajon mennyi eszük van a gorilláknak a sok szőr alatt.

Már többször előfordult, hogy miután elkezdett tanulmányozni egy területet, más kutatók is érdeklődni kezdtek iránta, és divatba jött a téma. Ő addigra már nevet szerzett magának, tett néhány jelentős felfedezést, és áttérhetett egy újabb kutatási területre.

A másik erőssége az volt, hogy egyetlen szemléletes hasonlattal érzékeltetni tudta a munkája fontosságát – ez pedig elengedhetetlen a finanszírozás biztosításához. Lehet, hogy más agykutatók ugyanúgy értik a dolgukat, vagy még jobban, csak azt nem fogják fel, hogy a kutatást finanszírozók szeretik, ha egy-egy ilyen hasonlathoz köthető a nevük, és különböző partikon dicsekedhetnek ezzel.

Amikor Blum figyelme a gorillák felé fordult, az újságok éppen a számítógépekkel és számtalan lehetséges felhasználási módjukról cikkeztek. A komputer szó már nem a háttérirodákban a számológép fölé görnyedő nőkre vonatkozott, hanem hatalmas szekrényekre, amelyekben a zümmögő gépezet ezer számot képes összeadni másodpercenként. Mindez jövőbe mutató volt, és lenyűgöző.

Így tehát Blum a gorillák agyának tanulmányozását a számítógépek működésével hozta összefüggésbe. Azt mondta a támogatóknak, hogy az agy egyfajta biológiai komputer, ő pedig majd megfejti a gorilla ismeretlen áramköreinek, képességeinek titkait.

Blum és Tibbet rést ütött a bárddal a delfin koponyáján. Blum Tibbet főnöke volt. Amikor segítséget kért, Tibbet igent mondott.

Kalapácsot és faékeket használtak a rés módszeres kitágításához. Óvatosan jártak el, nehogy megsértsék az agyat vagy az agyhártyát. Amikor a rés már elég széles volt, és körbeért a koponya háromnegyedén, Tibbet beledugta az ujját, és hátradőlve húzni kezdte.

Blum az állat homlokára ült, és bevetette a feszítővasat. Kettejük közös erőfeszítésének következtében a rés tovább tágult. Egy hirtelen reccsenést követően a koponya teteje megnyílt.

Blum előrebukott, és az agy éppen szemmagasságba került. A férfi tekintete úgy pásztázta végig a felszínét, mint egy űrhajós a Holdat.

Még az agyhártya vékony szövetén át is világosan kivehető volt, hogy a szerv barázdált és erőtől duzzad.

– Úristen! – szólt Blum, és felült.

Gyengéden becsúsztatta a kezét az agyhártya és a koponya közé, hogy hozzáférjen az agyhoz, amely a bomlás következtében kissé levesessé vált. Tibbet alul egy vágással kiszabadította a szervet, Blum pedig kiemelte.

Úgy tartotta a karjában, mint apa az újszülött gyermekét. Vagy mint egy bányász az arannyal teli zsákot.

Tibbet azonban belevághatott az agyhártyába, mert a szövet elkezdett megereszkedni, majd egyszerűen szétszakadt, és a tartalma kicsorgott. Egy pillanattal később, akárhogy is ölelte, markolta Blum, csak a nedves és üres zsák maradt a kezében.

Nem mintha ez különösebben számított volna.

Attól a pillanattól kezdve, hogy megérezte annak az agynak a súlyát – ami legalább kétszerese volt az emberének –, tudta, hogy az élete új irányt vett.

Három 1965. május

St. Thomas szigetén Cora a Cantab nevezetű bárban kapott állást, a kikötőben. Amikor a hajók ideértek, ez volt az első hely, amit a turisták megpillantottak. Mindig tele volt.

A kirakatban állt egy Munkaerőt keresünk tábla, úgyhogy Cora bement érdeklődni. Amikor elmondta, hogy van tapasztalata, az üzletvezető felvette.

– Mosogató? – kérdezte Cora abban reménykedve, hogy olyan munkát kaphat, ahol a lehető legkevesebbet kell beszélgetnie.

A fickó kifújta a levegőt, mulattatta a dolog. Végigmérte Corát, és azt felelte:

– Felszolgáló.

Zajos volt az étterem, csörömpöltek az evőeszközök és a tányérok, zúgott a turmixgép a konyhában, és a háttérben állandóan duruzsolt valaki. A vendégek az asztaluknál ültek, és az étlapba mélyedtek, így Cora nem igazán láthatta a nyelvüket. Hiába viselte a hallószemüvegét, így is gyakran vissza kellett kérdeznie.

A férfiak mosolyogva közelebb hajoltak, legalább volt rá ürügyük. Cora a szájukra meredve próbálta kitalálni, hogy azt mondják, sült krumpli vagy hogy fiúk, ki kér még sört. Tetszett nekik, hogy így figyeli őket. Ellenben amikor a nőket kérte meg, hogy ismételjék meg a rendelésüket, a tekintetük megkeményedett, és összeszorították a szájukat, így még nehezebben tudta kivenni, mit is mondanak.

(A legtöbben annyira keveset tudunk a hangról. Mivel mindig jó volt a hallásunk, természetesnek vesszük, és sosem elemezzük a mechanizmusát.

Amit hangként érzékelünk, annak nagy része nem maga az eredeti hang, hanem annak a visszaverődése különböző tárgyakról.

Ha egy nagy előadóteremben, amelyben csupa kemény felület van, azt mondjuk, hahó, a szó aprón és elveszetten pattan le a környező felületekről.

Ha ugyanilyen hangerővel hahózunk egy bútorokkal teli nappaliban, a hang visszaverődik a falról, és megakad a párnázott felületeken. Tisztán és szilárdan.

Végül pedig, ha egy tavon, a ködben mondjuk, hogy hahó, a szó elszáll, anélkül, hogy hullámokat vetne.

Gyerekkorában Cora kedvenc helye a disznóól volt, a szalma és a döngölt padló, a fából készült falak és a disznók háta. A hang éppen megfelelően verődött vissza. A második kedvenc helye az előszobájuk lett, egy zárt helyiség, szőnyeggel, ahol esőkabátokat, cipőket, táskákat, szennyeszsákokat tartottak. A hang gyengéd volt és meleg. Ha a családból bárkivel beszélni szeretett volna, ha egy-két mondatnál hosszabb beszélgetésre készült, mindig akkorra időzítette, amikor itt álltak, ebben a szobában, és éppen le- vagy felhúzták a cipőjüket.)

Az étterem három részből állt.

- A fő vendégtér hosszú volt és keskeny, fapadlóval, régi gerendákkal. Visszhangkamraként működött, amelyet két-három asztalnyi ember megsokszorozódó hangja be tudott tölteni. Egyetlen nevetés is nyersen, fülsértő módon csapódott ide-oda.

- Hátul, a stégen lévő asztaloknál a hangot a hullámtörés és a szél háttérmoraja nyomta el. A hullámok nem verték vissza a hangot, csak minden irányba szétszórták. A hátsó teraszon a vendégek szavai úgy tűntek el, mintha el sem hangzottak volna.

- Maga a konyha csupa keményfa és fém volt, a mosogatók csapjából folyt a víz, a tűzhelyen csörömpöltek a serpenyők, csattogtak a kések. Itt legalább könnyebb volt levenni, hogy mi a helyzet, az emberek testbeszéde meg a kellékek alapján. Cora jó eséllyel ki tudta találni, mi hangzott el.

Az évek során megtanulta, hogy jobban szeressen egyedül lenni. Ha egyedül volt, akkor nem aggódott amiatt, hogy valamit félreért (és kiviszi valakinek a számlát, aki csak azt kérte, hogy kiülhessen a teraszra). Attól, ahogy rámeredtek, amikor valamit nem hallott jól, nagyon magányosnak érezte magát.

Így hát nagy felfedező sétákra indult a szigeten. A városon kívül a földutakat dzsungelfoltok szegélyezték, vagy éppen napfényes tisztások, ahol kis faházak álltak, kecskék legelésztek köröttük, és vörös volt a föld.

A városhoz közel eső néhány strandtól eltekintve a tengerpart kihalt volt. Kilométereken át csak sziklák, homok, gyíkok és a pálmafák árnyékában pislogó szamarak. Cora addig ment, amíg nem talált egy csendes öblöt. Akkor letette a hallószemüvegét az összehajtogatott törölközőjére, és begázolt a vízbe, hogy alámerüljön. A víz áttetsző volt, és csillogó, pajkos halak úszkáltak mindenfelé. Cora azonban leginkább azt élvezte, hogy amikor lebukott a víz alá, ismét hallott.

A hallása nagy részét egyik napról a másikra veszítette el, nyolcéves korában. Súlyos fülgyulladást kapott (ami gyakran előfordult vele), lázasan feküdt le, sajgott mindene. Amikor másnap reggel, egy májusi, keddi napon felébredt, a párnáját átitatta a genny, a világ pedig hátborzongatóan csendes volt, egy kis sziszegő, egy leeresztő gumiabroncséhoz hasonló hangtól eltekintve a jobb fülében (amely később a jó fülének bizonyult). Amikor kinyitotta a szemét, forogni kezdett vele a világ. Megpróbált felülni, de előreesett. Az orvos azt mondta, a vírus megtámadta a belső fülét, károsította a hallását és az egyensúlyérzékét. Újra meg kellett tanulnia állni és járni, biciklizni és futni.

Attól a naptól fogva sehol máshol nem hallott jól segédeszközök nélkül, csak a víz sűrű közegében.

Ott a hang mintha megkerülte volna a középfülét. Talán mert az emberi test nagy része végső soron víz. Odalent minden hang akadálytalanul jutott át a testén, rezgett mélyen bent a koponyájában, és került el addig, ami a hallásából még megmaradt.

A tengerben a hang tiszta volt, összetett és kitágult. A hullámok sustorgása, az apró teremtmények sziszegése, a kavicsok bukdácsolása mind-mind éles volt és közvetlen, a hallókészülék zöreje nélkül. Amióta a betegség megfosztotta a hallásától, a tenger olyan volt számára, mint Óz birodalma vagy Narnia. Egy élettel teli világ, ahol különös lények csillámlanak és lebegnek, és átmenetileg varázserőre tehet szert. Saját magára úgy gondolt, mint a kis hableányra, aki szenved a szárazföldön, és a tengerben érzi otthon magát.

Az úszás egyetlen hátránya az volt, hogy amikor ki kellett jönnie a partra, jó ideig nem hallhatott semmit, mert amíg meg nem száradt a haja, nem vehette fel a hallószemüvegét. A tengervíz rövidzárlatot okozhatott volna az áramkörökben.

Így hát újra meg újra megtörölte a haját, de az annyira dús volt, hogy még a karibi napfényben is beletelt egy órába, amíg megszáradt. Háttal a napnak ült a parton, és várakozott, szinte teljesen süketen, időnként hátrapillantva.

Négy Florida, Orlando, 1958. március

Az altatásnak természetesen megvan a maga kockázata. Annak a művészete, hogy egy élőlényt félútig juttassunk a halálba. Ezek a kockázatok megnövekednek, amennyiben egy új fajról van szó, amelynek érzékenysége nem ismert előttünk.

Ezért amikor a második delfinre került sor, Blum diazepámra váltott, és csak az előző mennyiség egyharmadát fecskendezte be.

A kisebb dózis lassabban hatott. Az állat reszketett és hánykolódott, ám miután elaludt, levegőt sem vett többé. Ott álltak felette, hallgatták a szívverését, és vártak. Tibbet a karórájára meredt.

Öt perc elteltével megpróbálták intubálni, ám az orrnyílás körüli izmok erősek voltak, hiszen az a feladatuk, hogy ellenálljanak a tenger nyomásának. Belül a hús pedig olyan sérülékeny.

Mint Blum később az igazgatónak is elmagyarázta, ezek az állatok nem hiába pusztultak el. A halálesetek révén nyert információból egy szakmailag lektorált tanulmány született, amely beszámolt a felfedezésről. A delfin az első ismert faj, amelyről bebizonyosodott, hogy akaratlagos, nem pedig önkéntelen a légzése. A tengerben a delfineknek irányítaniuk kell, hogy mikor veszik a levegőt, nehogy vizet lélegezzenek be, miközben alszanak vagy öntudatlanok. Blum publikált cikkének végén azt javasolja, hogy a delfineken (illetve talán bármilyen cetfélén) végzett műtétekhez kizárólag helyi érzéstelenítést és erős szíjakat használjanak. A Neuroscience című népszerű folyóiratban megjelent cikk feltehetően több tucat állatot mentett meg attól, hogy hasonló sorsra jussanak. Blum büszke volt erre az eredményre.

Persze ahhoz, hogy a tanulmányt publikálni lehessen, hogy biztosak lehessenek benne, az első két eredmény nem csak a minta méretének volt köszönhető, el kellett altatniuk egy harmadik állatot is.

Csak annyi ketamint fecskendeztek bele, amennyi éppen hogy elegendő lett volna egy ötéves gyermek elaltatásához. A több mint százharminc kilós delfin rendkívül érzékeny lehetett. Vagy talán a véna, amelybe Blum az altatót fecskendezte, valahogy aránytalan mértékben hatott az orrnyílásra. Annyi tanulnivaló volt még!

Az állat továbbra is lélegzett, de csak az orrnyílása bal oldalán keresztül, és minden levegővételnél görcsösen összerándult. Hangot is hallatott, olyan magas, nyikorgó hangot, mint amikor két lufit összedörzsölnek. A hang egyre magasabb és magasabb lett, visszhangzott a szűkös tartályban, míg végül az emberi fül már nem érzékelte.

Ekkor a delfineket gondozó nő lélekszakadva rohant vissza az irodából, miután felhívta a Marine World delfinárium igazgatójának kedvenc ebédlőhelyét, és megkérte a pénztárost, mondja meg az igazgatónak, hogy baj van, és azonnal jöjjön vissza. A nő zokogott, és összefüggéstelenül beszélt. Blum sosem értette ennek a fajta női reakciónak a logikáját. (A felesége, Babs is így viselkedett néha, amikor a gyerekeknek valami bajuk esett.) A sírás miatt a nők éppen akkor tudtak kevésbé kommunikálni, amikor a legnagyobb szükségük lett volna rá.

A nő zihálva lélegzett, a delfinhez hasonlóan. Nellie-nek nevezte az állatot, és könyörgött a kutatóknak, hogy vigyék vissza a medencébe, hátha ott helyrejön.

Tibbet is megszólalt. A hangja feszült volt, egyetértett a nővel. A délelőtt folyamán nőttön nőtt az elégedetlensége, amiért folytatják a beavatkozást. Az eredeti szándék az volt, hogy tanulmányozzák az agy anatómiáját, és megpróbáljanak különböző agyterületeket stimulálni. Arról nem volt szó, hogy az alanyok elpusztulnak.

Blum bólintott, és a tartályt visszagurították a medencéhez, az állatot szabadon engedték.

Nellie, miközben becsusszant a medencébe, először egyre hangosabb, majd egyre halkuló sivítást hallatott. A medencében lévő két másik delfin erre a hangra azonnal megfordult, és odasietett hozzá, mintha csak egy évekig gyakorolt mutatványról lenne szó. Két oldalról aláúsztak, és feltolták a felszínre, hogy az orrnyílása a víz fölé kerüljön. Mint két profi vízimentő – csak kéz nélkül. Nellie alatt a két másik delfin gyakorlatilag taposta a vizet, miközben a társukat felfelé nyomták. Így, hogy Nellie-t a víz felszínén tartották, meg kellett dolgozniuk azért, hogy a saját orrnyílásukat elég magasra emelve lélegezni tudjanak. Mégsem mozdultak el, mindketten így maradtak több mint húsz percen át – jóval azután is, hogy egyértelművé vált, Nellie elpusztult.

Blum végignézte mindezt. Odahúzott egy széket a medence partjára, hogy mindent alaposan megfigyelhessen.

Miután a delfinek végre elengedték a tetemet, az bukdácsolni és forogni kezdett a vízben. Nem nagyon lehetett látni, pontosan mit csinál a másik kettő, de sűrű csettintéseket hallattak, miközben elpusztult társukhoz dörgölőztek.

Blum most hátradőlt, és arra a különös, egyre hangosabb, majd egyre halkabb hangra gondolt, amelyet a haldokló delfin kiadott, meg arra, hogyan reagáltak rá a többiek.

A kertjében volt egy madáretető, arra nézett az otthoni irodája ablaka. Minden reggel látta, ahogy a felesége, Babs megtölti az etetőt, a madarak pedig odagyűlnek. Ő csak ölyvetetőnek hívta, hiszen bolyhos finom falatokkal szolgált a helyi rőtfarkúnak, amely néhány naponként úgy csapott le a magasból egy-egy madárra, mint egy ököl. Néha az is előfordult, hogy a ragadozó a szomszéd macskája volt, aki egy bokor rejtekéből ugrott elő.

Mielőtt bármelyik ragadozó lecsapott volna, a kék szajkók leadtak egy vészjelzést. Jellegzetes, átható rikoltást hallattak, mire a többi madár szétrebbent. A legtöbb a legközelebbi bokorban keresett menedéket (ami a megfelelő válasz, ha egy ölyv elől kell menekülni), néhányan viszont felrepültek az ég felé (ami a megfelelő válasz, ha egy macska elől kell menekülni).

A kék szajkó rikoltása nyilvánvalóan olyan figyelmeztetést közölt, amit a többi madár megértett. Ám a különféle válaszreakciókból arra lehetett következtetni, hogy a figyelmeztetés nem tartalmazott semmilyen információt a veszély természetét illetően.

A hang, amelyet Nellie hallatott, több kellett hogy legyen egyszerű segélykiáltásnál. Úgy tűnt, az állat azt is közli vele, milyenfajta segítségre van szüksége, hiszen a két másik delfin azonnal a megfelelő szögben fordult felé és indult el, hogy pontosan Nellie alá érkezzenek, és közrefogják. Az ő helyzetében pontosan erre az együttműködésre volt szükség.

Az egyik megmaradt delfin felbukkant a víz alól. Nem azért, hogy levegőt vegyen, csak hogy kidugja a fejét a vízből, és ott ringatózzon, három méterre Blumtól. Úgy tűnt, az embereket figyeli, különösképpen őt. Meredten nézett rá sötét szemével. A méretéből ítélve feltehetően hím volt, talán Nellie utódja vagy párja.

Előző este Blum fia a Világok háborúját nézte a televízióban. Mint annyi gyereket akkoriban, őt is lenyűgözte a földönkívüliek gondolata. A Szputnyik–1 és a Szputnyik–2 műholdat is ősszel állították pályára, egy orosz kutya keringett a Föld körül, a világ figyelme a világűr és a más bolygókon esetlegesen létező élet felé fordult. Este nyolc óra tájban, amikor áthaladt a tévészobán, Blum megtorpant, és végignézte azt a jelenetet, amelyben az űrlény kinyújtja háromujjú kezét, és hátulról megveregeti a nő vállát.

Aznap reggel megjelent egy vezércikk a The Globe című újságban. Azt fejtegette, hogy most, hogy az ember képes jelen lenni a világűrben, hamarosan számíthatunk az első kapcsolatfelvételre a földönkívüliekkel. Ha léteznek, feltehetően évek óta erre a jelre vártak, annak a jelére, hogy létezik intelligens élet a Földön. A vezércikk azt a kérdést feszegette, hogy vajon mi történne, ha holnap megjelennének. Ha mondjuk egy hatalmas, csillogó repülő csészealj leszállna a Fehér ház előtt a gyepre, és leengednének egy rámpát, honnan tudhatnánk, hogy békés szándékkal jöttek? Hogyan kommunikálnánk olyan lényekkel, akikkel nincsen bennünk semmi közös? Hogyan ismernénk fel egyáltalán, hogy kommunikálni próbálnak velünk?

Az amerikaiakat nagyon meglepte a szovjet műholdak sikere, a kormányt is felkészületlenül érte. A kongresszus válaszképpen temérdek pénzt szabadított fel űrkutatás céljára, a NASA aktívan kereste a lehetőséget, hogy bármilyen ehhez kapcsolódó projektet finanszírozzon.

A delfin egyenesen Blumra meredt. Nem pislogott. A háttérből a medence lefolyójának kluttyogása hallatszott. Az állat pillantása átható volt.

Ekkor hasított Blumba a gondolat. Ott ringatózott ez a nyilvánvalóan intelligens, végtagok nélküli teremtmény. A koponyája hátsó felén keresztül lélegzett, súlyos testét a gravitáció hiányára tervezték.

Az igazgató lélekszakadva tért vissza az ebédszünetről, és kiabálva adta Blum tudtára, hogy többé egy ujjal sem érhet a delfinjeihez, sőt be sem teheti a lábát a Marine World delfináriumba.

Blum vigyorogva fordult felé. Hiszen már nem számított. Most már pontosan tudta, mi lesz a kutatási témája, min fog dolgozni, és milyen hasonlatot használ majd, hogy támogatást szerezzen.

Ezért a hasonlatért, ezért az ötletért rengeteget kap majd. Saját kutatóközpontot követel majd magának.

Tartalom

Egy – Florida, Tampa, 1965. február

Kettő – Maine állam, Ogunquit, 1957. augusztus

Három – 1965. május

Négy – Florida, Orlando, 1958. március

MEGÉRKEZÉS

Öt – 1965. június 4.

Hat – 1965. június 4.

Hét – 1965. június 5.

Nyolc – 1965. június 6–10.

Kilenc – 1965. június 11–16.

Tíz – 1965. június 17–26.

Tizenegy – 1965. június 27–30.

Tizenkettő – 1965. július 1–8.

Tizenhárom – 1965. július 9–13.

Tizennégy – 1965. július 14.

NYELVÓRÁK

Tizenöt – 1965. július 15–17.

Tizenhat

Tizenhét – 1965. július 18–25.

Tizennyolc – 1965. július 26. – augusztus 1.

Tizenkilenc – 1965. augusztus 2–7.

Húsz – 1965. augusztus 8–15.

Huszonegy – 1965. augusztus 16.

Huszonkettő – 1965. augusztus 17–30.

OTTHONÁRIUM

Huszonhárom – Otthonárium, 1. nap

Huszonnégy – Otthonárium, 3. nap

Huszonöt – Otthonárium, 4–7. nap

Huszonhat – Otthonárium, 2. hét

Huszonhét – Otthonárium, 3. hét

Huszonnyolc – Otthonárium, 4. hét

Huszonkilenc – Otthonárium, 5. hét

Harminc – Otthonárium, 6–8. hét

Harmincegy – Otthonárium, 9–11. hét

Harminckettő – Otthonárium, 12. hét

Harminchárom – Otthonárium, 13. hét

Harmincnégy – Otthonárium, 14. hét

Harmincöt – Otthonárium, 15. hét

Harminchat – Otthonárium, 16. hét

Harminchét – Otthonárium, 18. hét

A szerző jegyzetei

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

A szöveget gondozta Segesdi Móni és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 355 938 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Lekton – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License