Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

E. M. Hull

A SEJK

fordította:
Schmidt József

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-577-8 EPUB
ISBN 978-963-559-578-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1931

a mű eredeti címe:
The Captive of the Sahara

a magyar változat az 1990. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Frederick Goodall (1822 – 1904) Sheik in the Desert
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

- Nem jön be a táncot nézni, Lady Conway?

- Eszem ágában sincs. Egyáltalában helytelenítem az egész vállalkozást, amelynek bevezetése ez a tánc. Egyedül kószálni a sivatagban - társalkodónő nélkül vagy női cselédség nélkül, csak bennszülött tevehajcsárok és szolgák kíséretében! Diana Mayo már azzal is, hogy ilyesmire gondol, oly tapintatlan és gondatlan magatartást tanúsít, mintha szántszándékkal hírbe akarná hozni nemcsak magát, hanem hazáját is. Pirulok, ha rágondolok. Mi, angolok nem vigyázhatunk magunkra eléggé, ha külföldön vagyunk. Nincs olyan csekélység, amelyből tőkét ne kovácsolnának ellenünk szárazföldi szomszédjaink. Ez a dolog pedig ugyancsak nem csekélység! A legistentelenebb bolondság, amiről életemben hallottam!

- Ugyan, ugyan, Lady Conway! Az ördög nem olyan fekete. A dolog bizonnyal szokatlan és valószínűleg nem egészen ésszerű, de tekintetbe véve Miss Mayo nevelését...

- Nem felejtem el, hogy milyen szokatlan volt az ő nevelése - szakította félbe Lady Conway. - Siralmas volt. De semmi sem mentheti ezt a botrányos csínyt. Annak idején ismertem az édesanyját, s vettem a fáradságot, hogy közöljem kifogásomat Dianával is, fiútestvérével is. De Sir Aubrey öntelt fennhéjázásán csákánnyal sem lehet áttörni. Szerinte egy Mayo minden kritikán fölül áll, s húgának jó nevére ügyelni húgának a dolga. A leány maga, kereken megmondva, nem volt tudatában helyzete komolyságának, hetyke és meglehetősen udvariatlan volt. Én mosom kezeimet, és egyáltalában nem szándékozom a ma esti mulatság sikeréhez megjelenésemmel hozzájárulni. Már figyelmeztettem a managert, hogy ha túl sokáig tart ez a zenebona, holnap elhagyom a szállodát.

Ezzel Lady Conway kissé megborzongva köpenyébe burkolózott, s ünnepélyes léptekkel áthaladt a Biszkra Hotel tágas verandáján.

A két férfi állva maradt a nyitott szárnyas ablaknál, amely a szálló tánctermére nézett.

- Ez a nóta vége - mondta egyikük jellegzetes amerikai kiejtéssel. - Így keletkezik a botrány, úgy hiszem.

- Ördög vigye el a megbotránkozókat! A botránynak árnyéka se férkőzött soha Diana Mayo nevéhez! Csecsemőkora óta ismerem. Igaz, hogy eredeti csemete volt. A pokolba ezzel a vénasszonnyal! Ha Gábriel arkangyal a földre szállna, kikezdené bizonyára még az ő jó hírét is, hát még egy olyan lényét, aki csak földi leány.

- Leánynak ugyan nemigen válik be - nevetett az amerikai. - Bizonyosan fiúnak indult, és az utolsó pillanatban meggondolta magát. Úgy fest, mint egy szoknyába bújtatott fiú, átkozottul csinos fiú... s hozzá átkozottul fönnhéjázó - tette hozzá kuncogva. - Ma reggel a saját fülemmel hallottam a kertben, milyen pompásan elbánt egy francia tiszttel.

Az angol nevetett.

- Aki alighanem szerelmet vallott neki. Ezt a leány nem érti és nem szenvedheti. Ő a leghidegebb vérű hal a világon. Csak sporton és utazáson jár az esze. De ügyes és bátor! Alig hinném, hogy tudja, mit tesz ez a szó: félelem.

- Talán terhelt családból származik? Minap hallottam valakit erről pletykázni. Atyja, úgy tudom, őrült volt, aki golyó röpített az agyába.

Az angol vállat vont.

- Ha akarja, őrültségnek is mondhatja - mondta lassan. - Én közelebbről ismerem a családot, s véletlenül ismerem a históriát is. Sir John Mayo szívvel-lélekkel ragaszkodott a feleségéhez; húszévi házasélet után még mindig szerelmesek voltak egymásba. Aztán világra jött a leány, és az anya meghalt. A férj két óra múlva agyonlőtte magát. A csecsemőnek egyetlen gondozója a bátyja lett, akkoriban tizenkilenc éves ifjú, s már akkor is oly lomha és önző, mint ma. Az a probléma, hogy hogyan kell egy leánygyermeket fölnevelni, túlságosan kemény dió volt számára. Így hát olyan módon segített magán, hogy úgy bánt vele, mintha húga fiú volna. Az eredmény az, amit itt lát.

Közelebb mentek a nyitott ablakhoz, s bepillantottak a fényesen kivilágított táncterembe, amely már teli volt vidáman csevegő emberekkel. A terem egyik sarkában egy kis emelvényen a testvérpár fogadta a vendégeket. A báty és húg feltűnően elütöttek egymástól. Sir Aubrey Mayo igen magas és vékony termetű férfi volt; arcának halványságát még fokozta simára kefélt hajának és tömött bajuszának feketesége. Magatartása keveréke volt a választékos udvariasságnak és petyhüdt unalomnak. Mintha még ahhoz is fáradt volna, hogy monokliját viselje, amely folyton lehullott a szeméről. Mellette a leány maga volt az élet. Csak közepes termetű volt, s igen karcsú; kihúzta magát, s egy atletikus fiú könnyed, erőteljes testtartásában állt, büszkén hordozva finom, kicsiny fejét. Gúnyos szája és erős álla világosan erős akaratra mutatott, és sötétkék szeme feltűnően tiszta és nyugodt volt. A szemeit beárnyékoló hosszú fekete pillákhoz és a fekete szemöldökhöz dús, aranyvörös fürtök járultak, amelyeket rövidre vágva viselt.

- Az eredmény ugyancsak szemrevaló - mondotta az amerikai az elismerés hangján, társának legutóbbi megjegyzésére célozva.

Most egy harmadik, náluk fiatalabb ember csatlakozott hozzájuk.

- Halló, Arbuthnot. Későn jön. Az istennőt már meg sem lehet közelíteni azoktól, akik táncosai szeretnének lenni.

A fiatalember elvörösödött, és bosszúsan rázta meg a fejét.

- Föltartóztatott Lady Conway... ez a vén méregtáska! Miss Mayo kirándulásáról beszélt-beszélt szünet nélkül. Föl kellene peckelni a száját. Azt hittem, reggelig sem lesz kész; így hát végül meglógtam. Mindamellett egy tekintetben egyetértek vele. Miért ne mehetne Mayo, ez a lomha férfi, a húgával?

E kérdésre ez idő szerint senki sem tudott felelni. A zenekar játszani kezdett, s a terem megtelt nevetgélő, beszélgető párokkal.

Sir Aubrey Mayo odébbállt, s ott hagyta húgát több férfi társaságában, akik táncrenddel a kezükben tolongtak előtte. A leány elmosolyodott, és határozottan megrázva fejét, eltávolította őket magától.

- A kilátás nem valami biztató - mondta az amerikai.

- Nem akarna szerencsét próbálni? - kérdezte tőle az idősebb angol.

Az amerikai kissé mosolyogva leharapta egy szivar végét.

- Azt már nem. A büszke fiatal hölgy már ismeretségünk elején kereken megmondta táncosi mivoltomról a véleményét. Nem veszem tőle rossz néven - tette hozzá bánatos mosollyal -, de kíméletlen szókimondása még mindig fáj. Őszintén megmondta nekem, hogy ő nem veheti hasznát egy amerikainak, aki se lovagolni, se táncolni nem tud. Én igen kíméletesen értésére adtam, hogy az Egyesült Államokban férfiak számára másféle foglalkozások is vannak, mint a lóhajszolás és az ugrabugrálás; de ő megsemmisítő tekintetet vetett reám, s én kámforrá váltam. Nem, nem! Őfennhéjázása, Sir Aubrey, később bridzsezni akar, ami inkább kedvemre való. Ő nem rossz cimbora, ha az ember le tudja nyelni furcsaságait, s azonkívül szépen játszik. Én szeretek vele játszani. Akár veszít, akár nyer, nem törődik vele.

- Mindig jó, ha az ember két vasat melegít a tűzben - mondta Arbuthnot. - Én részemről úgy találom, hogy a tánc mulatságosabb, és nem olyan költséges.

Megyek és szerencsét próbálok vendéglátó kisasszonyunknál.

Szeme csaknem mohón fordult a teremnek ama része felé, ahol a leány állt - egyedül, egyenesen és karcsún. Üres tekintettel meredt maga elé, mintha gondolatai a zsúfolt táncteremtől távol jártak volna.

Az amerikai elnevette magát, s előre lökte Arbuthnotot.

- Röpülj hát, bolondos pille, és pörköld meg szerény szárnyacskádat! Ha a kegyetlen tündér elgázolt, majd visszajövök, és fölszedem maradványaidat. Ha viszont vakmerőséged megérdemelt sikert arat, később megfelelőképpen ünnepelhetjük. - Ezzel karon fogva társát, a játékszoba felé húzta.

Arbuthnot belépett az ajtón, s a fal mellett kerülgette a táncoló párokat, utat törve a mindenféle nemzetiségű férfiak és nők csevegő csoportjain keresztül. Végül az emelvényhez ért, ahol Diana Mayo álldogált. A fiatalember felment hozzá.

- Ezt nevezem aztán szerencsének, Miss Mayo - mondta oly lelki nyugalommal, amelyet legkevésbé sem érzett. - Csakugyan oly szerencsés vagyok, hogy pár nélkül találom?

A leány lassan feléje fordult. Apró ránc képződött ívelt szemöldökei közt, mintha alkalmatlannak találná közeledését, s rossz néven venné, hogy megzavarják gondolataiban. Aztán egészen őszintén elmosolyodott:

- Azt hittem, nem szabad táncolnom, míg bárki is ül - mondta kissé habozva, körülpillantva a zsúfolt teremben.

- Mindenki táncol. Ön nemesen teljesítette kötelességét. Vesse bele magát a tánc forgatagába - sürgette a férfi rábeszélő hangon.

A leány habozva kocogtatta fogait táncrendje irónjával.

- Egész sereg táncost visszautasítottam - mondta, arcát elfordítva. Aztán hirtelen elnevette magát. - Jöjjön hát! Híres vagyok rossz modoromról. Egy bűnnel több vagy kevesebb, mindegy.

Arbuthnot jól táncolt, de mikor átfogta a leányt, mintha hirtelen megnémult volna. Több ízben körültáncoltak a teremben, aztán megálltak egy nyitott ajtónál, kimentek a szálló kertjébe, s egy pompás japán függőlámpa alatt letelepedtek. A zene még szólt, s a színes lámpáktól gyöngén megvilágított és pálmafáktól körített kert e pillanatban üres volt.

Arbuthnot előrehajolt székében, kezeit térdei között összekulcsolva.

- Azt hiszem, ön a legjobb táncos, akivel életemben találkoztam - mondta kissé elfulladva.

Miss Mayo komolyan, az elfogultság minden nyoma nélkül rápillantott.

- Nagyon könnyű dolog táncolni, ha az embernek zenei hallása van, s ha meg szokta azt tenni testével, amit akar. Úgy látszik, nagyon kevesen szerzik meg a képességet arra, hogy tagjaikat engedelmességre kényszerítsék. Az én tagjaimnak kisgyermek korom óta meg kellett tenniük, amit nekik parancsoltam - felelte nyugodtan.

A felelet váratlansága néhány percre elnémította Arbuthnotot, s a leány nem sietett megtörni a csendet. A tánc félbeszakadt, s az üres kertet egy kis időre elözönlötték a pihenők. Mikor aztán a zenekar megint játszani kezdett, a táncosok visszasiettek a terembe.

- Olyan jó itt a kertben! - kezdte Arbuthnot puhatolódzva. Szíve szokatlan hevességgel dobogott, s szemében, amelyet összekulcsolt kezeire szögezett, sóvár pillantás gyulladt ki.

- Azt akarja mondani, hogy végig akarja ülni velem ezt a táncmulatságot? - mondta a leány fiús közvetlenséggel, amely meglehetősen kihozta a sodrából Arbuthnotot.

- Igen - dadogta az ifjú meglehetősen együgyűen.

A leány a lámpa fénye felé tartotta táncrendjét.

- Ezt az egy táncot megígértem Arthur Conwaynak.

Mindig veszekszünk, ha együtt vagyunk. Nem tudom elgondolni, miért kérte tőlem. Ő még többet helytelenít bennem, mint az anyja... ez a kotnyeles öreg hölgy. El lesz ragadtatva, ha megtudja, hogy nem táncoltam. De nem akarok táncolni ma este. Oly szörnyen kíváncsi vagyok a holnapi napra. Itt maradok, és beszélgetek önnel; de adjon egy cigarettát, ha azt akarja, hogy jó hangulatban legyek.

Arbuthnot keze reszketett egy kissé, mikor odatartotta a gyufát.

- Csakugyan véglegesen elhatározta magát erre az útra?

A lány meglepve bámult rá.

- Hát persze! Már jó idő óta készülődöm. Miért változtatnám meg szándékomat az utolsó pillanatban?

- Miért engedi bátyja önt egyedül menni? Miért nem megy önnel? Óh, semmi jogom sincs kérdezősködni, de mégis megteszem - tört ki az ifjú hevesen.

A leány kurtán fölnevetve vállat vont.

- Összekülönböztünk, Aubrey meg én. Ő Amerikába akart menni, én a sivatagba akartam kirándulni. Két egész nap és egy fél éjjel hadakoztunk, aztán kiegyeztünk: én mehetek a sivatagba, Aubrey New Yorkba. Én kegyes voltam megígérni neki, hogy egy hónap múlva minden bizonnyal követem az Egyesült Államokba. Ő pedig kegyességem testvéri méltánylása jeléül megígérte, hogy az első állomásig dísze lesz karavánomnak, s aztán áldásával utamra enged. Szörnyen bosszankodott, amiért nem parancsolhatta meg nekem, hogy vele menjek; mert ezúttal először történt meg vándorlásainkon, hogy hajlamaink nem találkoztak. De én néhány hónap előtt nagykorú lettem, s a jövőben azt tehetem, amit akarok. Nem mintha valaha is mást cselekedtem volna - tette hozzá nevetve -, mert Aubrey mind a mai napig az én utamon járt.

- De egyetlenegy hónap miatt! Annyira felborítaná ez az ő terveit? - csodálkozott Arbuthnot.

- Ez Aubrey dolga - felelte Miss Mayo szárazon.

- Nem okos dolog - erősködött Arbuthnot. Miss Diana hanyagul leverte cigarettája hamuját.

- Nem értek egyet önnel. Nem értem, miért fújja fel úgy mindenki ezt a csekélységet. Egész sereg nő utazott már sokkal vadabb vidéken, mint ez a sivatag.

Arbuthnot kíváncsian pillantott rá. A leánynak szemlátomást fogalma sem volt róla, hogy az expedíció minden veszedelme az ő fiatalságában és szépségében van. A könnyebb végén fogta meg a dolgot.

- Úgy látszik - mondta komolyan -, egyes törzsek nyugtalankodnak. Újabban sokat beszélnek erről.

A leány türelmetlenül legyintett.

- Óh, ez az, amit mindig mondanak, amikor akadályokat akarnak gördíteni az ember útjába. A hatóságok is rám ijesztettek már ezzel a mumussal. Én tényeket kértem, s ők csak általános dolgokat mondtak. Én határozottan megkérdeztem tőlük, vajon van-e hatalmuk rá, hogy visszatartsanak engem. Ők azt mondták, hogy nincsen, de nyomatékosan figyelmeztettek, hogy jó lesz, ha elállók szándékomtól. Erre azt feleltem, hogy megyek, hacsak a francia kormány meg nem kötöztet... S miért is ne mennék? Nem félek! Nem látom be, hogy félnem kellene akármitől is. Egy szót sem hiszek abból, hogy egyes törzsek nyugtalankodnak. Az arabok mindig járnak-kelnek, nem igaz? Kitűnő karavánvezetőm van, akiért a hatóság is kezességet vállal, és én fel leszek fegyverkezve. Minden tekintetben képes vagyok épségemről gondoskodni. Álló helyzetben is tudok lőni, és hozzászoktam a tábori élethez. Azonkívül szavamat adtam Aubreynak, hogy egy hónap múlva Oránban leszek, s ennyi idő alatt nem mehetek nagyon messzire.

Hangjából dac csendült ki. Mikor befejezte a beszédet, Arbuthnot hallgatagon ült, aggodalomtól emésztődve, elbájolva kedvességétől, és gyötörtetve attól a kívánságtól, hogy ezt meg is mondja neki. Aztán hirtelen feléje fordult, s arca nagyon halvány volt.

- Miss Mayo... Diana... halassza el ezt az utat egy kis időre, s jogosítson fel arra, hogy elkísérhessem. Szeretem! Szeretném, ha feleségül jönne hozzám... semmi sincs a világon, amit inkább kívánnék. Nem leszek mindig alárendelt hivatalnok, akinek nincsen semmije. A közeljövőben oly állásba jutok, amely méltó önhöz... nem, ilyen állás nincs is... de legalább olyan, hogy pironkodás nélkül felajánlhatom önnek. Igen jó barátok voltunk; ön mindent tud felőlem. Életemet adnám, ha boldoggá tehetném. A világ egészen más lett szememben, mióta önnel találkoztam. Nem szakadhatok el öntől. Éjjel-nappal önre gondolok, szeretem önt! Istennőm, Diana! Az ön szépsége megőrjít minden férfit!

- Hát a férfi egyebet sem keres feleségében, mint a szépséget? - kérdezte a leány, hideg csodálkozással hangjában. - Okosság és egészséges test sokkal kívánatosabb követelmények szememben.

- De ha egy nőben, mint önben is, mind a három tulajdonság megvan, Diana - suttogta Arbuthnot hevesen, megragadva a leány kezét. De a kis kezek szinte hihetetlen erővel bontakoztak ki Arbuthnot szorításából.

- Hagyja el, kérem. Igen sajnálom. Jó barátok voltunk, és sohasem jutott eszembe, hogy ezenkívül más valami is lehetne köztünk. Sohasem gondoltam rá, hogy ön szerethet engem. Sohasem gondoltam önre ilyenféleképpen. Semmit sem értek a dologból. Mikor Isten engem teremtett, elmulasztott nekem szívet adni. Soha senkit sem szerettem egész életemben. Bátyám és én megfértünk egymással, de vonzalom sohasem volt közöttünk. Lehetett-e másképpen? Képzelje magát Aubrey helyébe. Képzeljen el egy tizenkilenc éves, hideg, tartózkodó természetű fiatalembert, akit kívánsága és hajlama ellenére azzal bíznak meg, hogy egy csecsemő leánytestvérről gondoskodjék. Lehetett-e tőle kívánni, hogy vonzódjék hozzá? Én sohasem kívántam, hogy szeressen engem. Én éppoly halvérűnek születtem, mint ő. Úgy nevelkedtem föl, mint egy fiú. Keményen bántak velem. Vonzalom és szeretet hiányzott életemből. Egyszerűen nem tudom, mit jelentenek ezek a szavak. Nem is akarom tudni. Nagyon meg vagyok vele elégedve, hogy életem olyan, amilyen. A házasság egy nő számára a függetlenség végét jelenti - tudniillik egy olyan férfiúval kötött házasság, aki valóban férfi. Ez az igazság, bármit hozzon is föl ellene a legmodernebb nő. Én soha senkinek sem engedelmeskedtem életemben, s nem is óhajtok ebben az irányban kísérletet tenni. Igen sajnálom, hogy fájdalmat okoztam önnek. Ön kitűnő pajtás volt, de az életnek azt a bizonyos másik oldalát nem akarom megismerni. Ha egy pillanatig is arra gondoltam volna, hogy barátságom fájdalmat okozhat önnek, sohasem engedtem volna meg, hogy oly bizalmas legyen velem; de nem gondoltam erre, mert én sohasem gondolok ilyesmire. Egy férfi az én szememben csak társ, akivel lovagolok, lövöldözök, halászok. Pajtás, jó barát - ez az egész. Isten nőnek teremtett engem. Hogy miért, csak ő tudja.

Nyugodt, egyenletes hangja elakadt. Mindent, amit mondott, alaposan megfontolt és átérzett. Az igazságot mondotta - sem többet, sem kevesebbet. Teljes közönyössége minden férfival szemben éppoly ismeretes volt, mint rettenthetetlen bátorsága és erős akarata. Sir Aubrey Mayóval úgy beszélt, mintha az öccse lett volna, s így viselkedett barátaival szemben is. Egyformán jó lábon állt mindenkivel, még oly anyákkal is, akiknek eladó leányuk volt, mert gazdagsága és szépsége ellenére közismert különcsége folytán egyáltalában nem volt veszedelmes versenytárs - még oly leányokra nézve sem, akik sokkal egyszerűbbek és szerényebb hozományúak voltak.

Arbuthnot hallgatott. Hogyan is tételezhette föl - gondolta magában keserűen -, hogy sikert fog aratni ott, ahol más, különb férfiak kudarcot vallottak? Ostobaság volt engedni a kísértésnek, amely persze sokkal nagyobb volt, semhogy ellen tudott volna állni neki. Elég jól ismerte a leányt ahhoz, hogy előre tudhatta, mit fog felelni. De az épségéért való indokolt aggódás, amelyet a küszöbönálló expedíció gondolata keltett benne, a leány közelsége, a világítás, a zene, mindez összevéve oly szavakat hozott ajkára, amelyeket egy józanabb pillanatban sohasem ejtett volna ki. Szerette a leányt, tudta, hogy mindig szeretni fogja, de azt is tudta, hogy szerelme éppoly reménytelen, mint amilyen mérhetetlen. Ámde, gondolta, „vannak férfiak, akik férfiak”. Miss Diana ilyeneket kíván barátaiul. Férfi létére neki is be kell érnie ezzel a vigasztalással.

- Megmaradhatok-e azért pajtásának, Diana? - kérdezte nyugodtan.

Miss Diana rápillantott, de Arbuthnot szeme a függőlámpa bizonytalan fényénél kiállta tekintetét. A leány erre nyíltszívűén kezét nyújtotta.

- Természetesen - mondta barátságosan. - Egész sereg ismerősöm van, de barátom igen kevés. Aubrey és én folyton utazgatunk, és soha nincs időnk, hogy barátokat szerezzünk. Ritkán maradunk oly hosszú ideig egy helyen, mint most Biszkrában. Angolországban igen rossz szomszédok hírében állunk, mert a lehető legkevesebb időt töltjük otthon. Rendesen csak három hónapra megyünk haza a téli vadászatokra, az év többi részében ide-oda barangolunk a nagyvilágban.

Arbuthnot egy pillanatra kezében tartotta a leány vékony ujjait, s őrült vágyat érzett, hogy ajkaihoz szorítsa őket. De tudta, hogy ez végzetes lenne az újonnan megkötött barátságra, ezért leküzdötte kívánságát, s eleresztette a leány kezét. Miss Mayo tovább is nyugodtan ült mellette. Egyáltalán nem zavarta meg az, ami történt. Szaván fogta a fiatalembert, s úgy bánt vele, mint valami pajtásával. Eszébe sem jutott, hogy eltávolítsa őt társaságából, s éppoly kevéssé gondolt arra, hogy további együttlétük Arbuthnotnak kínos lehet. Teljesen elfogulatlan maradt, s egy percig sem érezte a helyzet kényességét. S miközben csendben üldögéltek - a leány gondolatban a sivatagban kalandozva, a fiatalember fájdalommal és hiábavaló epekedéssel viaskodva egy mély férfihang hangzott föl az éj némaságában: „Halvány kezeket szerettem a Salimar mellett. Hol vagy te most? Kit tart lenyűgözve igézeted?” - énekelte valaki szenvedélyes, rezgő bariton hangon. Angolul énekelt, de volt valami a hangban, ami elárulta, hogy nem ez az anyanyelve. Diana Mayo előrehajolt, fejét fölemelve, ragyogó szemmel, feszülten figyelve. Úgy tetszett, mintha a hang a kert végét elöntő árnyékban született volna; de jöhetett távolabbról is, a kaktuszsövényen túl lévő útról. Az énekes halkan énekelt, szinte becéző hanglejtéssel ejtette ki a szavakat. Az utolsó vers gyöngéden és tisztán, csaknem észrevehetetlenül olvadt a néma csöndbe.

Egy pillanatig mind a ketten hallgattak, aztán Diana könnyű sóhajjal hátrahanyatlott székében.

- A kasmíri dal! Indiára emlékeztet engem. Egy férfi énekelte Kasmírban a múlt évben, de nem ilyen szépen. Milyen csodálatos hang! Szeretném tudni, ki az énekes!

Arbuthnot kíváncsian pillantott rá. Meglepte ez a hirtelen támadt érdeklődés.

- Szavaiból következtetve azt hihetné az ember, hogy ön semmi emócióra nem képes. S íme, mennyire felizgatta ennek az ismeretlen embernek az éneke. Hogyan egyezteti össze ezt a kettőt? - kérdezte Arbuthnot csaknem bosszúsan.

- Hát a szépség értékelése emóció? - vetette ellen a leány. - Bizonnyal nem. Zene, művészet, természet, minden, ami szép, hat reám. De mindebben semmi emóció nincs. Többre becsülöm a szép dolgokat, mint a rútakat: ez az egész. Ezért hatnak reám a szép ruhák is - tette hozzá nevetve.

- Ön öltözik a legjobban Biszkrában - ismerte el Arbuthnot. - De vajon nem a lenézett női érzéseknek tett engedmény ez?

- Egyáltalán nem. Valakinek a ruhái iránt érdeklődni nem kizárólagosan női hiba. Én szeretem a csinos ruhákat. Beismerem, hogy eleget töröm a fejemet, hogyan hozzam összhangba ruháim színét szörnyűséges hajammal, de biztosíthatom, hogy az én szabómnak könnyebb az élete, mint Aubrey szabójáé.

A leány csendesen ült, reménykedve, hogy az énekes talán még nem ment el. De egy közeli tücsök cirpelésén kívül egy hang sem hallatszott. Diana megfordult székében, abba az irányba pillantva, ahonnan a cirpelés hangzott.

- Hallgassa csak! Vidám kis fickó! Társai voltak a legelsők, akiknek hangját meghallottam, amikor Port Szaidba értem. A Keletet jelentik számomra.

- Elragadó állatkák! - mondta Arbuthnot ingerlékenyen.

- Ezek az állatkák lesznek az én igazi barátaim a következő négy hét folyamán... Nem is képzeli, mit jelent számomra ez a kirándulás. Szeretem a vad helyeket. Életem legboldogabb napjai azok voltak, amelyeket Amerikában és Indiában, szabad ég alatt táborozva töltöttem, s én mindig jobban szerettem a sivatagot, mint bármi egyebet, amit ott találtam. A tiszta örömnek egy hónapja következik. Határtalanul boldog leszek.

Fölemelkedett ültéből, halkan felkacagott a gyönyörűségtől, s oldalt fordult, hogy bevárja Arbuthnotot. Ez vonakodva tápászkodott fel ültéből, s néhány pillanatig szótlanul állt mellette.

- Diana, engedje meg, hogy megcsókoljam, csak egyetlenegyszer - tört ki elkeseredetten.

A lány gyorsan felpillantott, szemében harag villant, s megrázta a fejét.

- Nem. Ez nincs benne a szerződésben. Én sohasem kaptam csókot életemben. Ez egyike azoknak a dolgoknak, amiket nem ismerek - hangja csaknem nyers volt.

Kényelmesen elindult a szálló felé. Arbuthnot mellette lépdelt, azon töprengve, hogy nem játszotta-e el kitörésével a leány barátságát. De Diana a verandán megállt, s szokott barátságos hangján így szólt:

- Fogom látni reggel?

Arbuthnot megértette. A leány nem akart emlékezni arra, ami kettejük között történt. Továbbra is felajánlotta barátságát - csak abban az értelemben, ahogyan ő gondolta. A fiatalember összeszedte magát.

- Igen. Néhányan összeálltunk, s néhány mérföldnyire elkísérjük, hogy méltóan búcsúzhassunk öntől.

A leány kacagva tiltakozott.

- Akkor bizonnyal nagy szükségem lesz a négyheti magányra, hogy kigyógyuljak elbizakodottságomból - mondta könnyedén, s belépett a táncterembe.

Néhány óra múlva Diana hálószobájába ment, s felcsavarta a villanyt, egy karosszékbe vetette kesztyűit és táncrendjét. A szobában senki sem várta, mert szobalánya annak hallatára, hogy a sivatagba kellene elkísérnie úrnőjét, görcsöket kapott, mire visszaküldték Párizsba, hogy ott várja be Diana visszatértét. Már a nap folyamán elutazott, magával víve a nehéz poggyász legnagyobb részét.

Diana megált a szoba közepén, s elégült mosollyal pillantott körül. Minden útra kész volt; a végleges intézkedések már néhány nap előtt megtörténtek. A tevekaraván a tábori felszereléssel néhány órával korábban fölkerekedik Biszkrából, csak azután indulnak a Mayo testvérek Musztafa Ali, a jó nevű vezető kíséretében, akit a francia hatóságok kénytelen-kelletlen ajánlottak. A két nagy útibőrönd, amelyet Diana vitt magával, nyitva állt, már telerakva s csak még a legutolsó néhány tárgyra várakozva, s mellettük állt a nagy láda, amelynek Párizsba való visszaszállítását Sir Aubrey vállalta. Egy szófán ki volt már készítve minden, amit másnap fel akart venni. Még elégültebben mosolygott, mikor pillantása a jó szabású nadrágra és a csizmákra esett. Ezek voltak azok a ruhadarabok, amelyekben élete legnagyobb részét töltötte, s amelyekben sokkal otthonosabban mozgott, mint azokban a csinos női ruhákban, amelyeket Arbuthnot kigúnyolt.

Örült, hogy túl volt a táncmulatságon, a testgyakorlásnak e neme iránt nemigen érdeklődött. Csak a küszöbön álló útra gondolt. A boldogság könnyű nevetésével kitárta karjait.

- Ez az életek élete, s holnap reggel kezdetét veszi.

Átment a szobán a toalettasztalhoz, s rákönyökölve benézett a tükörbe, barátságosan mosolyogva tükörképére. Ha senki sem volt jelen, mindig beszélgetett önmagával, anélkül, hogy a tükörből visszapillantó arc szépségével törődött volna. Az egyetlen észrevétel, amelyet külső megjelenésére vonatkozólag tett, az a hébe-hóba kifejezett kívánság volt, hogy vajha szebb volna a haja. Most a kíváncsiság bizonyos nemével pillantott képmására. „Szeretném tudni, miért vagyok ma olyan nagyon boldog. Bizonyosan azért, mert oly sokáig voltunk Biszkrában. Minden nagyon szép volt, de már unalmas kezdett lenni.” Újra fölkacagott, s fölvette óráját, hogy felhúzza. Különcségeinek egyike volt az is, hogy semmiféle ékszert nem akar hordani. A kezében lévő aranyóra is egyszerű bőrszíjon volt. Lassan levetkőzött, de úgy érezte, hogy minden pillanatban éberebbé lesz. Pizsamája fölé vékony köpenyt vetve, cigarettára gyújtott, s kilépett a széles erkélyre. Diana messze kihajolt a korláton, hogy lenézhessen az alant lévő verandára, s úgy rémlett, mintha egy fehér ruhás alakot pillantott volna meg. Újra letekintett, de most már semmit sem látott. Megrázta a fejét, s fellendült, a korlát széles peremére. Itt hátával az oszlophoz támaszkodva s kényelmesen elhelyezkedve kitekintett az éj csöndjében nyugvó kertre, halkan dúdolva a kasmíri dalt, amelyet az este hallott.

A telihold fölkelt, s hideg, fehér világa koromfekete árnyakkal töltötte meg a kertet. Szemügyre vett egyeseket, amelyek még mozogni is látszottak, mintha a kertben siető alakok lopakodtak volna, s jól mulatott, mikor nyomaikat követve rájött, hogy egy pálmafa vagy kaktusz árnyékai. Az egyikről, amely búvóhelyéig felnyúlt, csak nagy nehezen sikerült megállapítania, hogy egy virágzó cserjétől félig eltakart groteszk bronzszobor árnyéka. Fölfedezésére, megfeledkezve az éjjeli óráról és a közelében lévő, tárva-nyitva álló ablakokról, harsány kacajba tört ki. Erre hirtelen egy alak jelent meg, s ingerült hangon szólalt meg:

- Az isten szerelmére, Diana, ha magad nem tudsz, legalább engedj másokat aludni.

- Más szóval ez annyit jelent, hogy engedjem Sir Aubrey Mayót aludni - kuncogott a leány. - Aludj, kedves barátom, ha tudsz, de én nem értem, hogy lehet egy ilyen éjjelen aludni. Láttál már valaha ily nagyszerű holdvilágot?

- Az ördög vigye a holdvilágot!

- Az már más. Akkor ne zavartasd magad. Bújj vissza az ágyba, s fúrd be a fejedet a vánkosokba, akkor majd nem látod többé. De én tovább is itt üldögélek.

- Ne bomolj, Diana! Elalszol, lebuksz a kertbe, s a nyakadat töröd.

- Tant pis pour moi, tant mieux pour toi - mondta a leány gúnyosan. - Amim van a világon, mind rád hagyom, kedves bátyám. Képzelhető-e ennél odaadóbb szeretet?

Ügyet sem vetve bátyja bosszús felkiáltására, megint letekintett a kertbe. Isteni éj volt, a tücskök ciripelésétől eltekintve mélységesen csöndes és megmagyarázhatatlanul titokzatos, mint a keleti éj általában. A keleti rózsa illata terjengett a levegőben; itt, tulajdonképpeni hazájában, mintha éjjel áthatóbb lett volna, mint nappal. Diana otthon gyakran állt szobájának kis kőerkélyén, magába szíva az éj illatát - az eső után érezhető, átható földszagot, a ház közelében álló fenyőfák aromás illatát. Az éj részegítő illata kényszerítette őt először, gyermekkorában, hogy a vastag borostyángyökerekbe kapaszkodva lebocsátkozzék az erkélyről, s abban a gyönyörűséggel teljes tudatban, hogy tilalmasat cselekszik, bekószálja a holdfényes parkot, sőt a szomszédos sötét erdőket is. A félelmet sohasem ismerte.

Gyermekkora igen sajátságos volt. Mivel nem voltak közeli rokonok, akik érdeklődtek volna az anyátlan árva iránt, a leánykát egy nála csaknem húsz évvel idősebb fitestvér vette gondjaiba, aki őszintén és leplezetlenül borzadozott a nyakába szakadt feladattól. A zárkózott és folyton utazni akaró fiatalember elviselhetetlen tehernek érezte húgocskáját, s a lehető legkönnyebb módon hárította el magától a felelősséget. A gyermek élete első éveiben dajkák és szolgák közé került, akik különbség nélkül elrontották. Mikor aztán még egészen serdületlen korában, Sir Aubrey Mayo egy hosszú útról hazatért s néhány évig otthon maradt, maga irányította húga nevelését - oly elvek szerint, amelyeket az ő nevelésénél alkalmaztak. A leányt fiúnak öltöztették, fiúként bántak vele. Megtanították lovagolni, lőni és halászni - nem mulatságból, hanem egészen komolyan, hogy valamikor megállhassa a helyét a férfi oldalán, akinek ez volt a legfőbb gondja. Sir Aubrey Mayo csak tettette a petyhüdt fáradtságot. Valójában kemény volt, mint a vas, és azt akarta, hogy húga is kemény legyen. Ennélfogva egészen spártai módon nevelte, nem tett engedményeket nemének vagy hajlandóságainak, s nem riadt vissza semmitől, ami a kívánt eredményt előmozdította. S Diana az első perctől fogva nagyszerűen bevált, s szívvel-lélekkel rávetette magát a tevékeny és kemény életmódra. Egyetlenegy dolog volt neki kellemetlen: a nélkülözhetetlenül szükséges ismeretek elsajátítása. Minden reggel átlovagolt a parkon a plébániára, hogy néhány órát vegyen a plébánostól, akinek szíve inkább csüggött az istállón, mint a plébánián, s akinek tekintélye nagyobb volt a szabad természetben, mint a szószéken. A plébános felületesen tanított, de a leány okos volt, s bámulatos mennyiségű ismeretre tett szert. De nevelése hirtelen félbeszakadt, mikor tizenöt éves korában egy hosszúra nyúlt fiatal kamasz jelent meg a plébánián, akit kétségbeesett atyja utolsó kísérletképpen az izmos plébánoshoz küldött, s aki hamarosan rájött arra, amiről a jó vidék nem is álmodott, hogy ti. a fiúnak öltöztetett és fiús modorú Diana valójában feltűnő szépségű fiatal leány. A fiú a legelső kedvező alkalommal meg is mondta ezt neki, aztán nyomban kísérletet tett arra, hogy hozzájusson a csókhoz, amelyet jó szerencséje eddig mindig megszerzett neki. De ebben az esetben oly leánnyal volt dolga, aki csak születése véletlenségéből volt leány, aki azonban gyorsabb kezű és edzettebb volt nála, s akinek természetes ereje eszeveszett dühössége folytán még fokozódott. Képen teremtette a kamaszt, mielőtt ez észrevette volna, mi történik, s felbőszült fiatal kakasként táncolt körülötte, mígnem a plébános a zaj hallatára berontott a szobába.

A plébános aztán befejezte, amit a leány megkezdett, majd lélegzetéből kifogyva és dühében fújva visszalovagolt vele a parkon keresztül, s Sir Aubrey Mayóval, aki ez egyszer véletlenül otthon volt, röviden közölte, hogy növendéke sokkal idősebb és sokkal csinosabb, semhogy a plébánián folytathatná tanulmányait; aztán hirtelen távozott, amint jött, magára hagyva Sir Aubreyt, hogy megoldja Diana nevelésének új problémáját. S Sir Aubrey meg is oldotta, megint csak a reá nézve lehető legkeményebb módon. Diana fizikailag teljesen alkalmas volt arra a szerepre, amelyet mindig szánt neki; ami húga műveltségét illeti, feltételezte, hogy már tud annyit, amennyit nélkülözhetetlenül szükséges tudnia, s úgy vélekedett, hogy az utazás is tanulás, mégpedig sokkal hathatósabb, mint a könyveken alapuló. Ekként Diana egy nap alatt felnőtt lett, s két hét múlva megkezdte utazásait bátyja társaságában, amelyeket aztán hat éven át szakadatlanul folytatott, s amelynek folyamán annyi kalandot, örömöt és veszedelmet élt át.

Ezt mind végiggondolta Diana, miközben az erkély széles peremén üldögélt, fejét az oszlopra hajtva. „Nagyszerű élet volt - mormolta -, és holnap... nem, már ma megkezdődik a legszebb része.” Ásított, s hirtelen észrevette, hogy már nem tudja nyitva tartani a szemét az álmosságtól. Visszatért szobájába, nyitva hagyva az ablakokat, aztán lehajítva köpenyét bedőlt ágyába, s jóformán mielőtt fejét a vánkosra tette volna, már mélyen aludt.

Körülbelül egy óra múlva hirtelen felébredt. Egészen csendesen feküdt, s kémlelődve tekintett szét a szobában, amely a hold fényénél egészen világos volt. Semmit sem látott, de az a határozott érzése volt, hogy a szomszéd szobában van valaki; már felébredése pillanatában úgy rémlett, mintha egy árny surrant volna ki az ablakon. Mikor ez a gondolat egészen határozott alakot öltött agyában, kiugrott az ágyból, s az erkélyre sietett. Itt sem volt semmi. Áthajolt a korláton, s feszült figyelemmel hallgatódzott, de semmit sem látott, semmit sem hallott. Elképedve tért vissza a szobába, s felcsavarta a villanyt. Szemlátomást semmi sem hiányzott: órája azon a helyen volt, a toalettasztalon, ahol hagyta, s a bőröndök érintetlenek voltak. Elefántcsonttal kirakott forgópisztolya, amelyet mindig magával hordott, szintén a helyén volt, az éjjeliszekrényen. Homlokát ráncolva szétnézett a szobában. „Bizonyosan álmodtam - mondta habozva -, de olyan valószerű volt. Valami hosszú és fehér volt, nem árnykép, s éreztem, hogy itt van.” Még várt néhány pillanatig, aztán vállat vont, leoltotta a villanyt s lefeküdt. Bámulatos idegei voltak: öt perc múlva megint mélyen aludt.

II. FEJEZET

A búcsúünnepség lelkes hangulatban folyt le. Az utazási előkészületek befejeződtek; minden a legnagyobb rendben volt. Musztafa Ali, a vezető értelmes és ügyes embernek mutatkozott; eltűnt, ha nem volt rá szükség, és udvarias méltósággal felelt, ha szóltak hozzá. A nap csupa érdekesség volt, s a hosszú lovaglás a forróságban Diana számára a fizikai örömök tetőpontja volt. Egy órával korábban érték el a gyepszigetet, ahol az első éjjelt tölteni akarták, s azt találták, hogy a tábor már fel van állítva, s minden rendben van, úgyhogy Sir Aubrey semmi kifogásolnivalót sem tudott találni; sőt szolgája, Stephens, aki Diana csecsemőkora óta utazgatott vele, s aki tábor dolgában éppoly kritikus volt, mint a gazdája - Stephens maga sem talált semmi kivetnivalót.

Diana elégülten nézte kis utazósátrát. Sokkal kisebb volt, mint azok, amelyekhez szokva volt, s nevetségesen kicsiny a múlt évihez képest, amely Indiában rendelkezésére állt, s amelyben külön fürdő- és öltözőhelyiségek voltak. Indiában a szolgák is fölösen rajzottak körülötte. Itt nem számíthatott fényes kiszolgálásra, de ezen az utazásán fejébe vette, hogy mellőzi Sir Aubrey nagyszabású intézkedéseit, s lehetőleg mindent leegyszerűsít. A szűk tábori sátor, az ónból való fürdőkád, az összerakható kis asztal és a két bőrönd körülbelül minden rendelkezésre álló helyet betöltött. De Diana nevetett a kényelmetlenségen, noha fürdés közben összefröcskölte az ágyát, s a szappan cipője orrából került elő. Levetette lovaglóöltönyét, és bokáig érő, mélyen kivágott zöld selyemruhát vett föl, amely látni engedte leányos keblének villogó fehérségét. Kijött a sátorból, s egy pillanatra megállt, vidám mosolyt váltva Stephensszel, aki a közelben kóválygott. Diana elkésett, pedig Sir Aubrey pontos időben szeretett étkezni. A baronet, lábait keresztbe rakva, egy nagy székben hevert.

Diana figyelmeztetőleg emelte fel a mutatóujját.

- Siessen, Stephens, hozza a levest! Baj lesz, ha kihűl.

A tábor szélére ment a sátrak elé, s elmerült a körülötte elterülő táj szemléletében. Szemei ragyogtak az örömtől, miközben végignézte az oázist betöltő tábort, a csoportosan álló pálmákat, magát a sivatagot, amely hullámosan nyúlt el előtte, de az esti világításnál síkságnak látszott - messze-messze a távoli dombokig, amelyek feketén rajzolódtak a látóhatárra. Mélyen felsóhajtott. Itt volt végre a sivatag - a sivatag, amelyért, úgy érezte, egész életében epekedett. Ám e pillanatig nem tudta, milyen lángoló volt ez az epekedés. Sajátságosan otthon érezte magát, mintha a hallgatag, nagy pusztaság mindig ő reá várt volna, aminthogy ő is mindig csak reá várt, s most, hogy ő eljött, a sivatag gyöngéden üdvözölte.

Ábrándozásából hirtelen felriasztotta bátyjának szava:

- Átkozottul sokáig elmaradsz!

Diana mosolyogva fordult az asztal felé.

- Ne légy olyan medve, Aubrey. Neked mindened megvan. Itt van Stephens, hogy beszappanozza az álladat és megmossa kezeidet, de nekem, amiatt a hülye Marié miatt, mindenről magamnak kell gondoskodnom.

Sir Aubrey kényelmesen letette lábait a második székről, eldobta szivarját, s a szokottnál nyersebb módon szemébe csíptetve monokliját, helytelenítő tekintetet vetett húgára.

- Minden este így ki akarod csípni magadat Musztafa Ali és a tevehajcsárok kedvéért?

- Nem szándékom az érdemes Musztafát vendégül látni, és nem szokásom magamat bárki kedvéért is kicsípni, amint oly szépen mondod. Ha azt hiszed, hogy ezúttal azért öltöztem fel, hogy neked tetszem, akkor képzelődöl, kedves Aubrey. Csak a magam kedvéért öltöztem fel. Az a kutatónő, akivel veled való utazásom első évében Londonban találkoztam, megmagyarázta nekem, hogy milyen erkölcsi és fizikai hatása van annak, ha az ember egy nadrágban és csizmában töltött nap után kényelmes, szép ruhát vesz magára. Te is váltottál ruhát. Mi a különbség?

- Igen nagy különbség van - csattant föl Sir Aubrey. - Semmi szükség, hogy még vonzóbbá tedd magadat, mint amilyen amúgy is vagy.

- Mióta jutott eszedbe, hogy én vonzó vagyok? Alighanem napszúrást kaptál, Aubrey - felelte a leány, szemöldökét felhúzva, türelmetlenül dobolva az asztalon.

- Ne próbálj kibújni. Magad is igen jól tudod, hogy csinos vagy... sokkal csinosabb, semhogy baj nélkül áteshetnél ezen az ostoba histórián.

- Nem volnál szíves megmondani, hová akarsz kilyukadni? - kérdezte Diana nyugodtan. De bátyja arcára szegezett sötétkék szeme egyre komolyabb kifejezést öltött.

- Alaposan meghánytam-vetettem ma a dolgot, Diana. Az az út, amelyet fejedbe vettél, lehetetlen.

- Nem gondolod, hogy ezzel a megállapítással elkéstél? - szakította félbe a leány gúnyosan. De bátyja nem vette figyelembe a gúnyolódást.

- Most, hogy szemtől szembe állasz a dologgal, magadnak is be kell látnod, hogy lehetetlenségre vállalkoztál. Elképzelhetetlen, hogy egy álló hónapig egymagádban barangolhass a sivatagban ezekkel az átkozott niggerekkel. Noha törvényes gyámságom múlt szeptemberben véget ért, mégis vannak bizonyos erkölcsi kötelezettségeim veled szemben. Noha célszerűnek láttam téged fiús nevelésben részesíteni s téged húgom helyett öcsémnek tekinteni, mindamellett nem hanyagolhatjuk el azt a tényt, hogy te nő vagy, mégpedig igen fiatal nő. Vannak bizonyos dolgok, amelyeket egy fiatal nő nem tehet meg. Ha fiúnak születtél volna, amit mindig óhajtottam, más volna a helyzet, de nem vagy fiú, s ezért a dolog lehetetlen - teljességgel lehetetlen.