Molnár Attila Károly

Ki mit konzerválna

Budapest, 2022

© Molnár Attila Károly

© Századvég Kiadó, 2022

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Olvasószerkesztő: Bobály Ilona

Borítóterv: Győri Zsolt

Tipográfia és tördelés: BánTóthKata

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-04-7

ISSN 2732-0553

Tartalom

Mozgósítás és kormányzás

I. Mozgósítás és kormányzás

II. A politikus és a filozófus

III. A politikus nagyszerű lelke

IV. Nyugat: „kívül harcok, belül félelem”

V. Realizmus és abszurd

VI. Az anómia misztériuma

Hideg polgárháború

VII. Regresszió

VIII. A liberális politika változó elvárásai: a tolerancia, a nyitottság, a semlegesség, a multikulturalizmus és az elismerés

IX. Hatvannyolc szem a láncban

X. A zárt társadalom ma: jobb- és baloldal az egyetemen

XI. A kultúrpolitika és a modus vivendi esélye

XII. A posztmodern társadalom felé?

XIII. Ki mit konzerválna?

XIV. Demokráciák és utána

Jegyzetek

Lilkónak

„A világ így ér véget
Nem bumm-mal, csak nyüszítéssel.”

(T. S. Eliot)

Mozgósítás és kormányzás

I. Mozgósítás és kormányzás

„ámde megjegyezd,
Hogy fölzaklatni s kormányozni más.”

(Madách Imre)

Mint oly sok más esetben, a politika e két potenciálisan ütköző eleme is eltérő forrásból érkezett Európába. A kormányzásmetaforát és értelmét az antik görögöktől örököltük.[1] Hogyan lehet az elégedetlenkedésre folyton hajló legénységet rávenni, hogy segítsen az állam hajóját a felszínen tartani, megóvni a felborulástól és hajótöréstől a változó hullámverés, széljárás és áramlatok közepette? E hagyomány szerint a hajózásnak sosincs vége, nincs hazai kikötő, ahol békésen ki lehetne kötni, és a legénység elhagyhatná a hajót, ahogyan Rafael, a hajózástól menekülő tengerész tette Utópia szigetén.[2] Ehhez a metaforához a modern kori reformdüh annyit tett hozzá, hogy a feladat még nehezebb, mivel a hajó felszínen tartása közben kell azt folyamatosan átépíteni.

A mozgósítás modern fogalmát és problémáit az Ószövetségből örököltük. A zsidókat Mózes, a vezetőjük mozgósította, azaz vette rá a költözésre mint kollektív erőfeszítésre a szabadságnak és bőségnek, a Kánaánnak ígéretével. A mozgalom fizikai helyváltoztatást jelentett. Ez a mozgósításmetafora nélkülözhetetlen része lett a modern politikának, mióta a francia forradalomban kialakult az a gyakorlat, hogy a politikai hatalom megszerzésének forrása valamilyen tömegmozgalom. A mozgósítás felszítja, de legalábbis kihasználja az emberi szenvedélyeket, vágyakat, míg a jó kormányzás korlátozza azokat így vagy úgy. A mozgósítás nem kormányzás, mivel ez utóbbi nemcsak ígéreteket jelent, hanem korlátozásokat, kényszereket, utasításokat, tiltásokat és engedelmességet, míg a mozgósítás lelkesedést, önkéntességet vált ki a megszabadulás, megváltás reményében.

A kétfajta politizálás nem feltétlenül áll szemben, rövid időre megszűnhet az ellentétük. Az evilági, politikai megváltást remélők rövid időre talán elfogadják a korlátozásokat, de az aranyborjú történetéből is tudjuk, hogy gyorsan visszavágynak az egyiptomi húsosfazekakhoz, és ilyenkor a politikai megváltást ígérők rendre terrorhoz folyamodnak. Másrészt, a parlamentáris demokráciák létrejötte a rendszeresen megtartott választásokkal rendszeresítetté tette a mozgósítást. A demokrácia népét folyton mozgósítják valamiért, vagy valaki ellen, folyamatosan a megszabadulás reményéből eredő lelkesültség állapotában él. Ez pedig a baloldal terepe. A szüntelenül lelkesített, a felpiszkált ambícióitól zaklatott demokrácia leírása Tocqueville, majd Le Bon óta a modern demokrácia népe leírásainak visszatérő eleme.

A mozgósításon alapuló hatalomszerzés története – az elmúlt pár évtizedet leszámítva – a baloldal nyomulásának, sikeres hatalomszerzéseinek a története. Nem pusztán hatalmat tudott szerezni, de vagy hatalomból, vagy kívülről sok mindent megváltoztatott. És ha nem is érte el sosem a politikai megváltást, újra és újra fel tudta kelteni és ki tudta használni a világ nyűgeitől való megszabadulás reményét. (A baloldal programjának kívülről történő megvalósítása elsősorban az 1945 után jobbközépnek nevezett pártokat jellemezte, amelyek az „amit nem tudsz feltartóztatni, annak állj az élére” vagy a „ki kell fogni a szelet a vitorlájukból” indoklással lényegében a baloldali programot hajtották végre. Másrészt, a politikai elitet nevelő intézmények növekvő baloldali uralma miatt a jobbközépnek nevezett politikusok el sem tudnak képzelni más politikai cselekvést, mint a baloldalit, hiszen fogalmaikat, problémáikat, az elképzelhető és lehetséges eszközök körét a baloldali tanítóktól tanulták. A mai balról uralt politikai közgondolkodás minden olyan próbálkozást, amely e balos változtatások visszafordítását célozza, megvetéssel és mély undorral diszkreditál és tol ki az elfogadható politikai cselekvés köréből. Ilyesmire még gondolni sem szabad – az elvárt és idealizált „kritikai gondolkodás” a létező világ baloldali megváltoztatását jelenti csak, és semmiképpen nem a balos gondolkodás kritikáját.)

A baloldal mozgósítási előnye elsősorban abból az ígéretéből eredt, hogy holnapra megforgatják az egész világot. Nem a változás, hanem a változtatás szándéka volt e gondolkodás központi eleme, aminek azért lehetett olyan nagy a mozgósítóereje, mert a conditio humana és a vele járó kielégületlenségek felszámolását ígérte. Ezt nevezik a mai napig emancipációnak. Az emberi állapot rémségei emancipálnák az embert a többi emberrel való együttélés terhei alól, amely emancipációs kísérletek gyakran még nagyobb rémségeket eredményeztek, biztos kikötő helyett hajótöréseket. A jobboldal az ezekre adott reakciókból profitálhatott.

A felszabadítást részben az exodus történetének köszönhetően jó dolognak tartjuk. A konzervatívok azonban rendre felteszik a kérdést: biztos, hogy a bármi alóli felszabadulás jó dolog? Nincs szükség kötelékekre és korlátokra?

A kormányzás pont ellentétes a baloldali mozgósítással, hiszen a korlátozások, kényszerítések szükségességét és prudens alkalmazását is jelenti, szemben az emberi lét nyűgei alóli emancipáció különféle mozgósító ígéreteivel. A kormányzás az, amivel rá lehet venni a matrózokat az együttműködésre, de nem a lefizetésükkel vagy a megfélemlítésükkel, és nem is a vágyaik felkorbácsolásával.

A hatékony kormányzás sikere nem valamilyen kikötő megtalálása, tehát nem valamilyen dogma, „érték” szolgálata, hanem a hajó megóvása a felborulástól, azaz a megfelelés sokféle elvárásnak, a pluralizmus elfogadása. Vagyis a kormányzás a sokféle, egymással gyakran ütköző elvárások összeegyeztetése többé-kevésbé koherens módon. A koherens cselekvés nem „középút”, és mindig sérül valamilyen elvárás. Más szóval, valamilyen elvárást mindig számon lehet kérni a kormányostól, aminek nem felel meg teljesen vagy eléggé. De azért, mert nem tudja lecsillapítani a vihart – ahogy Morus írta –, a felelős kormányos még nem hagyhatja el a hajót, azért, mert nem tud minden elvárást kielégíteni, a kormányosnak vállalnia kell a döntést a kisebbik rossz, a tökéletlenség mellett.

Fontos, de most mellékes körülmény, hogy az emancipátorok módszeresen támadták, gyengítették, felszámolták azokat a társas jelenségeket – vallást, egyházat, családot és hasonlókat –, amelyek a kielégületlenségből eredő feszültségeket tompították, elviselhetővé és ezzel a kormányzást lehetővé tették. A kereszténységben fontos erényeket, mint a hódolatot, szolgálatot, hivatást, lemondást, engedelmességet, barátságot, hűséget, szerénységet folyamatosan teszi nevetségessé, sőt gyűlöletessé a modern világ. Sok modern emancipátor pont e kialakult korlátok, kötelességek kényszerei alóli felszabadulást ígér. A nép egyre inkább ópiumai, fájdalomcsillapító szerei nélkül maradt a politikai modernitásban, egyre kevésbé viseli el a conditio humana terhét, a kielégületlenséget, még akkor is, ha az éppen létező a világ a nép felvilágosult barátai korábbi divathullámainak terméke.

A jobboldal mozgósítási hátránya a keresztény szemléletből eredt, amely az evilági megváltást eretnekségnek vagy pogányságnak tartja, így az összes politikai vallást is a liberalizmustól a szocializmusig, a nácizmustól a bolsevizmusig, és így tovább.[3] A kereszténység szerint nemcsak lehetetlen az ember önmegváltása, és ezért el kell viselni a világ nyűgeit, fájdalmait, nehézségeit, de az ember sárkányfogvetemény, az áteredő bűnből fakadó lázongó természete miatt korlátozni kell. A modernitás máig hódító gondolata ezzel szemben a vágyak, kívánságok teljes kielégíthetősége, a frusztrációmentes élet, amihez csak a világot kell újraalkotni. A frusztrációmentes világ disztópikus leírása Morus Utópiája vagy Huxley Szép új világa.

A keresztény tanítás nem a fájdalom-, probléma- és erőfeszítésmentes életre törekvés volt, hanem az, hogy próbáljon meg mindenki az ellenséges környezetben erényesen élni.[4] Pontosan, a környezet barátságtalan volta miatt számítanak a választások, döntések, mivel a döntéseknek következményeik vannak. A keresztény nem menekülhetett a szándéketika önfelmentésébe. Ez az emancipátorok érve lett: „A szándék nemes volt, csak hibák csúsztak a megvalósításba.” A keresztény vallás nem a vágyak kielégítésének eszköze (volt). A világot adottnak tekinti, aminek nem az egyéni vágyak kielégítése a célja. Pontosan ellenkezőleg, a kereszténység az én behódolását igényelte. A keresztény embernek magával kell megküzdenie, a saját gyengeségeit, bűneit hibáztatnia. Az emberi élet ilyen képében fájdalom a conditio humana része. A félelem, fájdalom, szomorúság, csalódottság, veszteség és lemondás kitörölhetetlen.

A sikeres mozgósítás mindig megnevezi nem csupán a Kánaánt, hanem a rossz forrását is, a fáraót (az elmúlt két évszázadban ez a katolikus egyház, a monarchia, az arisztokrácia, a burzsoázia, a birodalom, a nemzet, a kulákok voltak, mostanában a fehér férfiak), akiről vagy amiről elhihető, hogy az emberi élet összes nyűgének, gondjának és bajának a forrása.[5] Azzal szemben nemcsak szabad, de erkölcsi kötelesség is a lázadás, akit vagy amit lehet és kell gyűlölni, és aki vagy ami nélkül majd a szabad emberek boldog, szeretetteli világa létrejöhet. A mozgósító toposznak nem csupán az esetleg elért kollektív cselekvés a hozadéka, hanem a jó ügy szolgálatából eredő erkölcsi magabiztosság, önbizalom és az, hogy minden egyes további megtapasztalt gond vagy nehézség igazolja az elnyomó létét és a kötelező harcot ellene. Minden sikeres mozgósítás tartalmaz egy meghatározó negatív elemet: valaki vagy valami ellen irányul, és az így kiváltott haragért és gyűlöletért sem a mozgósító, hanem a megnevezett fáraó a felelős. A harag felkeltése az első lépés, és azután a kollektív cselekvés hivatott kiélni a haragot. Lincselni jó.

A mozgósításra alapozott politika egyik alapeleme az ideológia: olyan tudás, ami „tudatosítani”, „felébreszteni” igyekszik. „Leleplezni” az igazi bűnöst, a rejtett immorális szándékokat (haszon- és/vagy hatalomvágyat), az elnyomást. Például a mai demokráciában, az egyenlőség s szabadság világában a „strukturális” elnyomást mutatja meg: úgy tűnik, hogy a nők választanak akként szabadon, hogy megházasodnak, vagy a munkások döntenek úgy szabadon, hogy eladják a munkaerejüket. De ez nem valódi, igazi szabadság, csak illuzórikus, ugyanis nem dönthetnek másképpen. Az egyes bajok nem esetlegesek, amiket ki lehetne javítani reformokkal, hanem az elnyomó struktúra lényegéből erednek. A gonosz földesúr nem gonosz egyén, hanem a gonoszsága a földesúri viszony eredménye. Mivel minden emberi viszonyt meghatároz és eltorzít az uralmi viszony, ami a termelésből vagy a nemi vagy a faji viszonyokból ered, ezért nincs magánügy, hanem minden közügy. A rossz ugyanis „szisztematikus”, azaz rendszerfüggő.

Az ideológia jellemzően falszifikálhatatlan: a magát jól érző munkásnak, feleségnek hamis tudata van.

Mivel a modern kor demokráciáiban négy- vagy ötévenként mozgósítani kell a választások miatt, az korunk nagy vívmánya, ezért folyamatosan újból és újból meg kell nevezni egy hihető fáraót. Viszont míg Mózes kivezette a népét Egyiptomból, a mai demokraták sehová sem akarnak kivonulni, a környezetüket akarják átalakítani, ezért a gonoszt belül kell megtalálniuk. Így a választások a folyamatos mozgósítást és annak erkölcsi, érzelmi és mentális következményeit hozzák magukkal, ami miatt is a demokráciák civakodó csoportocskák halmazává hullanak szét. A modern demokráciában egyszerre van jelen a gondolkodásban a relativizmus és a legélesebb erkölcsi-politikai manicheizmus.

Az abszolutizmus a politikai békét zavaró és kibékíthetetlen – egykor vallási – igazságosságigényeket a magánéletbe szorította, a liberális demokrácia ezért is tudott működni sokáig. Azonban a szociális ígéretek, a gazdasági egyenlőség teljesíthetetlenségének nyilvánvalóvá válása után egyre erősebb hangsúlyt kaptak a „morális egyenlőségre” vonatozó ígéretek, az igazságosságigények. 68 öröksége, hogy a „személyes politikai / a magán közügy”, ettől fogva a demokráciák egyre inkább a kibékíthetetlen erkölcsi harcok terepei lettek. (A kialakult hiperpluralizmusban az elit megpróbál valamilyen metaerkölcsöt megfogalmazni – mint a semlegesség, tolerancia, multikulturalizmus stb. –, amely felette áll ezeknek a kibékíthetetlen morális ellentéteknek, és amely révén a morálisan szabdalt világ menedzselhető a morális konfliktusok felett álló elit által. Azonban a gyakorlatban a hiperpluralizmus az értelmes vita lehetőségének végét jelenti, mivel az expresszivitás, önmegalkotás a legfőbb politikai erénnyé vált, és nincs tekintettel a politikai közösség fenntartására. A liberális elit metaerkölcse helyett a gyakorlat inkább az agonisztikus politika, ahol egyre inkább minden lehetséges eszköz megengedett.)

Minden politikailag jelentős csoport valamilyen igazságosságigényt fogalmazott meg, hogy mozgósítani tudjon a létező társas világ ellen, amely per definitionem erkölcstelen, igazságtalan. A demokrácia az erkölcsi harcok – ezt nevezik Kulturkampfnak ma – világa lett, amelyben különösen nagy szerepet kapott az erkölcsi magabiztosság, az ügy jó volta, legyen az antirasszizmus, környezetvédelem vagy bármi, aminek a nevében a létező világ elítélhető, és az átalakítása követelhető. Míg Marx és általában a szocialisták egykor racionálisan igyekeztek megmagyarázni a világ problémáit, a mai felszabadító mozgalmak esetében elegendő magyarázat a felszabadítandók szubjektív rossz érzése, frusztrációja. Az érzelmileg korrekt világban mindenki fel lenne szabadítva mindenki más érzelmi mikroagressziója alól. Mindenki szeretve lenne.

Arra hivatkozni, hogy mi vagyunk a többség, és népfelség van, hosszú távon értelmetlen, erkölcsi magabiztosságot nem ad. Márpedig a viták világában az emberek igénylik az erkölcsi magabiztosságot. A demokrata farizeus, míg az európai demokráciákból kiszorított keresztény hagyomány folytonosan figyelmeztet az önhittség veszélyére. A baloldal erkölcsi magabiztossága, az ügye és tettei jóságába vetett hite ezért is felette áll a jobboldalénak.

A szabadságnak nevezett korlátozás-, kényszer- és uralommentességet, az egyenlőségnek nevezett irigység és ambíció kielégítését igénylik a baloldaliak, a konzervatívok pedig mindig azt hangsúlyozták, hogy ezeket szelídíteni, mérsékelni vagy korlátozni kell a békés élet érdekében.

A kereszténységbe gyökerezettsége miatt a jobboldal mozgósítási képessége gyengébb és sokkal inkább a jó kormányzást hangsúlyozza, mint a mozgósítást. A baloldal evilági megváltást keres, a jobboldal jól akar kormányozni. Jellemzően jobban is kormányoz a baloldalnál, ami kormányzás helyett folyton el akar érni valami Kánaánt, de legalábbis hiszi, hogy ez lehetséges és kívánatos. A jobboldal mozgósítási sikerei leginkább az ellenfele kormányzási kudarcaiból eredtek, akkor tudott mozgósítani, amikor a pocsék baloldali kormányzás következményeként ideiglenesen csökkent a megígért Kánaánba vetett hit. Mivel nincs jobboldali vagy konzervatív utópia – nem ígérik, hogy az emberi élet nyűge alapvetően és mindenki számára megszüntethető –, ezért mozgósítóerejük korlátozott. Az elmúlt két évszázadban a jobboldalnak is voltak sikeres mozgósításai, de ezek vagy a baloldali kormányzás töketlenségének és/vagy rémségeinek (Magyarország 1990 és 2010) köszönhetők, vagy a baloldali ígéretek megvalósításának megakadályozását célozták (Magyarország 1945 és 1947), vagy a baloldali program lassú átvételének (az európai néppártok 1945 után). De időnként az emancipatorikus politikai nyelv átvételének köszönheti mozgósítási sikereit a jobboldal.

A jóléti állammal szembeni elégedetlenség eredményezte a Thatcher- és Reagan-féle lázadást a jóléti állam ellen. Az 1989-es gazdasági válság a KGST-országokban, majd a Szovjetunió összeomlása 1991-ben szertefoszlatta a tervgazdaság, a szocializmus híveinek reményeit. Kiderült, a gazdasági egyenlősítés, újraelosztás, magántulajdon felszámolása ellentétes azzal, amit a demokraták elvártak: a folyamatos gazdasági növekedéssel. Mind a nyugati, mind a közép- és kelet-európai változás azt mutatta, hogy a gazdasági egyenlőség helyett az európai tömegtársadalmak többre értékelték a folyamatos bővülést vagy annak lehetőségét. Az 1989 körül csúcsra jutott szabadpiacpárti gondolkodás nem ígért egyenlőséget, sem biztonságot, de ígért növekedést. (Miután a baloldal sikeresen számolja fel a frusztrációkat enyhítő vagy ellentételező társadalmi elemeket, ezeket a jobbos kormányzatok sem tudják visszaépíteni. Kormányzati sikerességük ma nagy részben annak köszönhető, hogy inkább képesek gazdasági növekedést eredményező politikát folytatni, ami sokakat kecsegtet a vágyai kielégítésével belátható időn belül.)

Az 1990 körüli és azutáni baloldali irodalmon látszik a tanácstalanság. Sem a szocializmus győzelme, de még a két rendszer összefejlődése sem tűnik valószínűnek. Ráadásul a keményvonalas ázsiai kommunista pártok – Észak-Korea kivételével – a politikai hatalom megtartása mellett a legszabadabb kapitalizmus felé nyitottak.

A „nincs mivel” mellett a másik jól ismert mozgósítási problémája a mai baloldalnak az, hogy „nincs kit” mozgósítani. A baloldal mozgósítási hátrányba került 1989 után, mivel eltűnt az ígért Kánaán, és azóta azt keresik, mi lehetne a következő ígéret a szocializmus után: a demokrácia valamelyik változata, a multikulti, a feminizmus, a posztmodern karnevál vagy a zöld antikapitalizmus? A liberális politika hasonlít a nácihoz és kommunistához abban, hogy elképzeli, milyen is lehetne a történelem végét jelentő tökéletes társadalom, amely felé a történelem szükségképpen halad, és elfogadja azt, hogy ennek a létrehozása érdekében korlátozni kell a szabadságot.[6] A posztszocialista ideológia nem határozza meg a célját – mint szocializmus, kommunizmus stb. –, csak negatívan: az elnyomás vége. A munkásosztály eltűnése[7] a hetvenes évek óta a marxista szociológusok témája. Bár örülniük kellene a marxistáknak, hogy megszűnt a kizsákmányoltak osztálya, de a választási eredményekre néztek és elszomorodtak. Azóta zajlik a tömeges szavazóimport, és hogy legyen kit mozgósítani, és legyen kire hivatkozva követelni a baloldal változtatásokat, ami igényli a hatalomba juttatásukat.

A baloldal jó ideje mozgósítási problémákkal küzd, ami 1789-től nagyjából 1989-ig ismeretlen volt számára. A kommunista pártok egzotikus furcsaságok lettek, a szocialista pártok zöme hanyatlik, és a baloldal – bár még mindig uralja Nyugat-Európát – kis pártokra forgácsolódott szét a sötétzöldektől a fekete-vörösökig.

A hagyományos baloldali identitás kínja és mozgósítási nehézsége jól látszott Magyarországon 1990 után: miután megbukott saját tehetetlensége folytán a szocializmus, a korábbi önigazolása – a szocializmusban nagyobb a gazdasági-technikai fejlődés és növekedés, mint az azt gátló kapitalizmusban, és a szocializmus történelmi szükségszerűség – pedig nevetségessé vált, a szocializmust nem gazdaságilag, hanem erkölcsileg igyekeztek igazolni: a Horthy-kor antiszemitizmusa és a holokauszt hangsúlyozásával törekedtek a Rákosi- és Kádár-kort védeni. És nem a korábbi szocialista érvekkel, mint kizsákmányolás, történelmi szükségszerűség (a termelőeszközök fejlődéséből állítólag következik a szocializmus). A magabiztos Rákosi- és Kádár-korban alig esett szó a holokausztról, mivel a szocializmus történelmi nagyszerűsége, szükségszerűsége, gazdasági és erkölcsi felsőbbrendűsége megkérdőjelezhetetlen és lehengerlő ígéret volt. Az instrumentalizált anti-antiszemitizmus lett a baloldal legfőbb politikai fegyvere vetélytársaival szemben 1990 után, mivel a szocialista privatizáció és a szárba szökkenő baloldaliak kapitalizmusa idején értelmetlen lett volna annak megkísérlése, hogy a Rákosi- és Kádár-kort, főleg annak elitjét a Horthy-kor kapitalista kizsákmányolásával igazolják.

2010 után Magyarországon a baloldali ellenzék nem a szocialistáktól korábban megszokott kritikát hangsúlyozta, nem a kapitalizmus igazságtalanságait bírálta, hanem teljes egészében átvette a kortárs liberális retorikát, és a szabadságot siratja, a „szocializmust” jelszóként felváltó „demokráciát”, emberi jogokat idealizálja, és csak elvétve említ gazdasági ígéreteket. Bár a baloldal egalitárius ígérete öröknek tűnik, korábbi mozgósítási előnye nagyrészt ebből eredt, a szocializmus bukása után ez leginkább „kulturálisnak” vagy „erkölcsinek” nevezett egalitarizmus, ami elsősorban a személyközi viszonyok (férfi-nő, felnőtt-gyerek, LMBTQ-mindenki más stb.) átalakítását célozza az „elismerés” jelszava alatt. A baloldal legnagyobb mai ünnepén, a Pride-on nincs szó szociális követelésekről, alig vannak jelen a szakszervezetek. Azonban a korábbi szocialista utópia bukásával nincs más, újabb hasonlóan tömeges mozgósítóerejű utópia, remény a baloldalon, csak a frusztráció, amit sem tompítani, sem ellentételezni nem tud a politikai modern és posztmodern.

A sikeres mozgósítások a szabadságot ígérik megszerezni vagy megtartani valakivel szemben. A magyar vagy talán posztszocialista sajátosság az, hogy a jobboldal a nemzet szabadságának védelmét, a nemzet elismerését[8] ígéri, a baloldal viszont az egyéni életmód szabadságát ígéri a társadalom valamiért azt fenyegető, intoleráns, előítéletes, rasszista stb. részével szemben, akik a múlt rabjai. A nemzeti mozgósítás a külfölddel, idegenekkel áll szemben, az életmódszabadság hirdetői a saját társadalmukon belül látják a veszélyeket, és a saját társas világukat osztják meg és kívánják az egyik felét legyőzni. Mégis, a mai baloldalon uralkodó politikai szentimentalizmusban az előbbit nevezik megosztónak, gyűlölködőnek, és nem az utóbbit.

* * *

A jobboldal vagy konzervatívok célja jellemzően az, hogy a hajót megvédjék a felborulástól, a sokféle politikai igényt összeegyeztessék, miközben valószínűleg egyiket sem elégítik ki teljesen. A baloldal vagy haladárok célja mindig valamilyen átalakítás: az embereké, a viszonyaiké, az intézményeké, és így tovább. Utóbbiak csak akkor érzik hatalmukat, ha átalakítani tudnak, és jellemzően valamilyen felszabadítandó csoport – nagyon sokáig a munkások, ma jellemzően a posztmodern kisebbségek – nyomorúságos helyzetére hivatkozva igényelnek erkölcsi és/vagy történelmi felhatalmazást.

Általánosságban mondható, hogy a megszabadulás ígéretével történő mozgósítás inkább a baloldali – liberális és szocialista mutációk – politika erőssége, azonban a kormányzás – a kényszer, a frusztráció prudens alkalmazása – inkább a jobboldalé. A jobboldali vagy konzervatív mentalitás hangsúlyozza, hogy lehetetlen megszabadulni a conditio humanától – a vele járó esetlegességtől, frusztrációtól, gondoktól –, és ezért az ezt elviselhetővé tevő intézményeket és gyakorlatokat – mint a vallás, egyház, barátság, család stb. – értékeli, szemben a megszabadulást ígérő baloldali „elméleteknek” nevezett víziókkal.

A konzervatív vagy jobboldali kormányok mozgósítási hátránya kormányzási előny. Nem ígérnek csodákat. Az utópizmussal szemben a jobboldali és konzervatív kormányok pragmatikusak. Ez a legfőbb elvárás a jobboldali kormányzással szemben: ne borítsa fel az állam hajóját valamilyen nagyszerű terv elérése reményében. Ne kergessen hiú, utópikus ábrándokat.

A második elvárás az, hogy akadályozzon meg mindenkit, aki az emberek életével játszana, kísérletezne valamilyen tetszetős eszmény elérése érdekében. A kormányzás utópiák űzése helyett a keletkező problémák kezelése, vállalva sok rosszat is a még rosszabb elkerülése érdekében, a társadalommérnökösködés és adminisztrálás helyett valós emberek ösztönzése, támogatása és még gyakrabban korlátozása. Burke szavaival: „Azért, amit tettem, feleannyi elismerést se várok, mint azért, hogy megakadályoztam azt, amit mások tettek volna.”[9] Ez azt is jelenti, hogy problémás, ha – elsősorban a balra csúszott politikai centrumú országokban – jobboldali vagy konzervatív kormányok támogatnak opportunista megfontolásokból balos projekteket, mint a melegházasság, a multikulti és hasonlók. Mi értelme a jobboldalnak, ha kormányon ugyanazt teszi, mint a baloldal?

A konzervatívok harmadik elvárása az erős kormányzat. Nem a nagy (ami alatt elsősorban a jóléti államot értik), és nem is a kicsi (ami alatt elsősorban a gyengét értik). A kormányzat hatókörét azon gyakorlati problémák köre húzza meg, amelyek megoldását a konzervatív szavazók a kormányzattól várják. (Általában a problémák e köre szűkebb, mint azoké, amelyek megoldását a baloldali szavazók a politikától és kormányzattól várják. Ez utóbbi kör gyakorlatilag az élet egészét felöleli, beleértve magának a politikának és kormányzásnak a felszámolását is.) Ebben az értelemben a konzervatív kormányzás hobbesiánus: az embereket egymástól kell megvédeni, és mivel az ember a problémák forrása, csak egy erős külső ítélőszék tudja rákényszeríteni arra, hogy békében éljen a többiekkel.

Az erős kormányzat nem csak a hobbesiánus megfontolások miatt lett konzervatív vagy jobboldali elvárás a baloldali mozgalmak evilági megváltást célzó és hajóroncsokat eredményező ígéreteivel szemben. Az erős kormányzat elvárása a nemzeti érdek, a politikai közösség érdeke védelme miatt is hangsúlyos lett. Szomszédok, nagyhatalmak és nem kormányzati szereplők (nemzetközi NGO-k, gazdasági csoportok, bűnözők és egyebek) nem érdekeltek az erős kormányzat létében, és mindig találnak helyi csoportokat, oligarchákat, akik érdekeit sérti az adott kormányzás, ezért mindig mozgósíthatók a kormányzat – azaz a korlátozások – gyengítésére. Az elmúlt két évszázad töméntelen mennyiségű ideológiát szolgáltatott a kormányzat gyengítésére, mint a nemzetek létezésének tagadása, a nemzetek káros voltának taglalása, a gazdasági, történelmi és környezeti szükségszerűségek, az emberi jogok, a civil társadalom, a radikális demokrácia, és így tovább. Mindezek mögött Thoreau bon mot-ja húzódik meg: „Az a kormányzat a legjobb, amelyik nem kormányoz.”[10]

A kormányzattal szembeni negyedik konzervatív elvárás az életmód védelme a kapukon belüli és a kívülről érkező barbárok koalíciójával szemben. A reformációval jelent meg az európai politikában az, hogy az egyes kormányzatok a saját vallási elképzeléseiket támogatták olyan országokban, ahol a helyi hagyományok, viszonyok miatt más vallási irányzat volt az uralkodó. Ez kapott politikai színt a francia forradalomban: a vallás exportját felváltotta a forradalmi ideológia exportja, ami emberek életmódját, intézményeit és viszonyait igyekezett megváltoztatni kívülről. Viszonylag gyorsan kiderült, hogy a mozgalmárok és ideológiájuk exportja alkalmas a kormányzatok gyengítésére. Lenin Oroszországba küldése, majd a kommunista pártok működése szerte Európában 1920 után, és a sort máig lehetne folytatni, a nemzetközi politika egy új eszközét mutatta meg. Az ideológiaexport, bár geopolitikai célokat szolgál, átalakítja a helyi társadalom kultúráját, életmódját, szokásait, viszonyait, amely átalakító tevékenységből származik a 20. században létrejött csoport, az „értelmiség” jövedelme és presztízse. Így mindig kapható az ideológiai proxy háborúra.

Az ideológiaexport régi, a geopolitikai csatákban széles körben alkalmazott, a baloldal európai kultúrához való viszonya azonban megváltozott. A szocialista mozgalom – némely avantgárd sajátosságot leszámítva – az európai kultúrát kívánta hozzáférhetővé és elérhetővé tenni a munkások és mindenféle szegény ember számára. Ezért osztogattak olcsó opera- és koncertjegyeket, és adták ki szinte fillérekért az európai klasszikus irodalmat. De Budapest 1956-os megszállása, majd 1968 után, amikor a Francia Kommunista Párt nem csatlakozott a párizsi sztrájkhoz, a nyugati baloldal szakított a szocializmussal, egyre inkább a posztmodern felé fordult, az európai kultúrát lerombolni akarta – semmit vagy keveset törődve a kapitalizmussal és kizsákmányolással –, és nem pedig szétteríteni a munkások és szegények közt, mint a korábbi „baloldali konzervatívok”.[11] Ez először a legélesebben az amerikai kánonháborúban vált láthatóvá, amikor az európai kultúra nagy részét a multikulti nevében kidobták kultúrán kívüli, politikai megfontolások miatt.[12]

A mai posztmodern baloldal logikusan kultúraellenes, hiszen szerintük a hatalom hozza létre és tartja fenn a kultúrát, illetve a kultúra segíti a hatalom létezését. A cél pedig a hatalommentes élet. (A másik lehetőség, de ettől irtóznak, annak elismerése, hogy a multikulti vagy a különbözés is egy rezsim, amelynek a kultúrája segít fenntartani valakik hatalmát, és amely kultúrát valamilyen hatalom segített létrejönni és fennmaradni.)

Az erős kormányzat által védett nemzeti érdek része az is, hogy minden nép élhesse azt az életet, élhessen olyan viszonyok közt, amit maga alakított ki tapasztalatai alapján, amit megszokott, és amit a többsége élvez.

Az erős kormányzat nem szükségszerűen feltétlenül csak jobboldali elvárás. De a magyarországi baloldal egyetlen válasza a nemzeti érdek problémára a létezésének tagadása: sem magyar nemzet, sem magyar nemzeti érdek nincs, ez csak a korrupt burzsoázia vagy ma inkább a patriarcha elnyomók népbutító ideológiája szemben a baloldal által ígért világszabadsággal. Ezért a Kulturkampf témája hagyományosan az, hogy van-e magyar nemzet, és van-e sajátos érdeke, ami eltér a „világszabadságtól”, esetleg szemben is áll vele, vagy ha a mégis elismernék, hogy van magyar nemzet, annak az érdeke szerintük az, hogy nem igényel elismerést, nem gondolja, hogy vannak saját érdekei, amelyek sérülhetnek, és amelyeket védeni lenne érdemes. A magyarországi baloldal ezzel mozgósítási hátrányba kerül, ugyanis a nemzeti (csoportos) elismerés igénye – amit megadna a baloldal minden egyéb vallási, etnikai, életmód- és egyéb „kulturális” csoportnak – erős igény. Főleg a posztszocialista országokban, mivel a döntő részük számára a nemzeti elismerés hiánya volt a modern nemzeti létük történetének meghatározó élménye.

A baloldal viszolyogva szuverenistának – ami legalább akkora szitokszó ma, mint a populista vagy a nativista, esetleg a ciszhetero – nevezi az életformát védő, erős kormányzat igényét, eközben számtalan csoportnak követel és ígér elismerést, és ezek szivárványos koalíciójával győzné le a nemzeti elismerést kívánókat. Ahol azonban a nemzeti szabadság, elismerés a múltban valamilyen birodalom miatt problematikus volt, ott a politikai hagyomány része ennek igénye és a reakció az esetleges megsértésére. A civilizáló küldetésre[13] hivatkozó gyarmatosítás és a demokráciaexport elutasítása ott jellemző, ahol van politikai hagyomány (csehek, lengyelek, magyarok).

* * *

A modern történelem a bukott, kudarcos politikai megváltási kísérletek sora, és e tapasztalatokból tanulhatnak a népek, főleg a legnagyobb és legnagyobb tragédiával járó kísérlet, a szocializmus tapasztalataiból. Az a gyanúja az embernek, hogy a történelemtanítás felszámolására tett törekvések a múltat végképp eltörölni vágyók törekvései, akik a szellemi-politikai elődeik kudarcainak emlékét törölnék el.

1945 után Európában a politikai centrum a baloldalra került. Ez Közép- és Kelet-Európában a megszálló Szovjetunió miatt történt. Nyugat-Európában jóval bonyolultabb volt a helyzet. Itt, az Ibériai-félszigetet leszámítva, lényegében csak a Vichy-kormány tekintette magát jobboldalinak vagy konzervatívnak, de az is csak két évig működött. A háború utáni rezsimépítés egyik fontos eleme volt, hogy a szocialista Mussolini és a nemzetiszocialista Hitler pártját jobboldalinak nevezték, és erre hivatkozva a politikai centrumot határozottan balra tolták ezekben az országokban, a jobboldalt vagy konzervatívokat pedig nyíltan diszkreditálhatták. Legalább annyira, mint a szovjet bábállamokban. Nyugat-Európában a jobboldalnak csak akkor volt esélye kormányozni, ha a baloldali ígéretek szükségszerű kudarca kormányozhatatlanságot és híveik kiábrándultságát eredményezte ideiglenesen, de még ekkor is folyamatosan alkalmazkodniuk kellett a baloldal uralta centrumhoz. A fennmaradhatott jobboldali pártok balra tolódtak.

Az Európában csak szovjet bábállamokként létezni képes szocialista államok azonban összeomlottak 1989-ben, és ezért ezekben az országokban, ahol létezik politikai centrum – és a közélet nem pusztán nagyhatalmak játéktere –, az jobbra tolódott és szembekerült a nyugat-európai fősodorral, amit ez utóbbi nem tud elfogadni: a politikai hagyományokkal rendelkező, ezért kívülről kevésbé manipulálható és gazdaságilag megerősödő közép-európaiaknál probléma lett a jogállammal, az emberi jogokkal, a demokráciával általában, populisták vagy még rosszabbak. Talán vért is isznak. A baloldalon utópia, ígéretek és remény híján marad a negatív kampány a mozgósításra a jobboldal kormányzási és mozgósítási előnyével szemben.

A nyugati balos politikai centrum és a közép-európai jobboldali politikai centrum ellentéte jól látszik az európai parlamenti választások eredményeiben és a mai Nyugat–Kelet Kulturkampfban, ami nem pusztán a szokásos geopolitikai viszályok elfedése.

A bukott szocialista kísérlet tapasztalata még eleven Közép-Európában, ezért és az egykori kommunista elit és felső középosztály gyengülő újratermelődése miatt jobbra tolódott a politikai centrum, és a jobboldal mozgósítási előnyhöz jutott. A sorozatos sikeres mozgósítás és sikeres kormányzás büntetése azonban az emberi minőség romlása.

A siker büntetése egyrészt az, hogy vonzza az ambiciózus embereket. És minél tartósabb, minél biztosabbnak vélt a siker, annál inkább vonzza a gátlástalan ambiciózusokat, akik úgy gondolják, következmények nélkül elkövethetnek bármit, hiszen végül is a sikeres politika képviselői maradnak hatalomban.

Másrészt a tartós siker bárkiből kihozhatja a gátlástalanságot, a hübriszt, a csalhatatlanság önhittségét. A sikereseket előbb-utóbb eléri a hübrisz, az arrogancia. Szemben a haladó gondolkodás képviselőivel, akiknek ez sajátossága, ha sikeresek, ha nem, mivel önhittségük forrása a saját megvilágosodottságukba vetett, egykor csak a vallási rajongókra jellemző hit. A konzervatívokat a keresztény kultúra, az ember esendő voltának hite védi ettől, de a baloldalt a sikeres mozgósító ígérete – miszerint az ember nem esendő, nem szorul rá senkire, erkölcsileg és intellektuálisan tökéletes – nem védi, hanem taszítja az önhittség, hübrisz felé.

Ehhez kapcsolódik szorosan a gátlástalanság.

A sikeres konzervatív politika végrehajtóinak elromlása mentális és erkölcsi, viselkedésbeli. A konzervatív kormányzás sikerességének titka a prudencia, a körültekintés, a gyakorlatiasság, és a dogmák – ma inkább „értékeket” mondanak – feltétel nélküli követésének elutasítása. (A baloldal sajátos kormányzati hátránya a posztszovjet országokban, hogy a kormányzás helyett nem pusztán dogmákat követtek, hanem parancsokat, és a hajózási kudarcokat erőszakkal igyekeztek megoldani.) Mivel a konzervatív gondolkodás egyik sajátossága, hogy nem hisz az ember jóságában, szükségesnek tartja az emberek korlátozását. Nem a felszabadítás, hanem a decens élet a céljuk, szemben a baloldal, a liberálisok és a nietzscheiánus posztmodern vagy új jobboldali tabudöntési vágyakkal. A mértékét vesztett cselekvő üdvözöl minden érvelést, ami a korlátait rombolja vagy teszi nevetségessé. De amíg a baloldali szavazó ezt várja, a konzervatív biztosan nem. A gátlástalanság biztosan nem konzervatív politikai erény.

Mivel a konzervatívok számításba veszik az áteredő bűn hatásait és emiatt az emberi tudást korlátozottnak és esendőnek tartják, az embereket önszeretőnek és konfliktusra hajlónak, megbízhatatlannak, elviselhetetlennek és állhatatlannak, a ma realistának nevezett gondolkodás felé hajlanak. Azonban e realizmus értelme nem az, hogy felmentsék vele a politikai cselekvőket. A balliberálisok hivalkodó moralizálásának elutasítása nem azért történik, hogy a konzervatív politikusokat immorális viselkedésre vagy gesztusokra buzdítsák, vagy az ilyen tetteiket megvédjék. Pont ellenkezőleg, a konzervatívok realista emberképből eredő következtetése ezzel ellentétes: ha az ember esendő, akkor szükséges elé gátakat szabni, sem az embert általában, sem a politikusokat nem akarja felszabadítani, mivel bármennyire is csábító az ígéret, és bármilyen kiváló mozgósító potenciálja van, azért túl sok baj eredhet a felszabadításból. Legyenek csak korlátozva az emberek, erkölcsileg, intézményesen és egyéb módokon. Ez a mértékletesség értelme, és nem az esetleges gyávaság igazolása.

(Megjelent a Kommentár 2021/2. számában.)

Irodalom

Bloom, Allan 1987: The Closing of the American Mind. How Higher Education Has Failed Democracy and Impoverished the Souls of Today’s Students. New York, Simon & Schuster.

Burke, Edmund 2019: Fellebbezés az újaktól a régi whigekhez és más írások. Budapest, Századvég.

Butler, Judith 1998: Left Conservatism II. Theory and Event, vol. 2. iss. 2 https://muse.jhu.edu/article/32503

Connery, Christopher L. 1999: Actually Existing Left Conservatism. Boundary, 2, Vol. 26, No. 3. Autumn, 3–11

Cowie, Jefferson R. 2010: Stayin Alive: The 1970s and the Last Days of the Working Class. New York, New Press.

Gorz, André 1980: Farewell to the Working Class: An Essay on Post-Industrial Socialism. Boston, South End Press.

Gray, John 2007: Black Mass. Apocalyptic Religion and the Death of Utopia. London, Penguin Books.

Hindess, Barry 1971: The Decline of Working Class Politics. London, MacGibbon & Kee.

Mill, John Stuart 1980: A szabadságról. Haszonelvűség. Budapest, Magyar Helikon.

Minogue, Kenneth 1985: Alien Powers: The Pure Theory of Ideology. London, Weidenfeld.

Morus Tamás 1989: Utópia. Budapest, Európa Könyvkiadó.

Moss, Jeremy 2004: Foucault and Left Conservatism. Foucault Studies, December, No 1, 32–52.

Platón 1984: Összes művei. Budapest, Európa Kiadó.

Robbins, Bruce 1999: Disjoining the Left: Cultural Contradictions of Anticapitalism. Boundary, 2, Vol. 26, No. 3 Autumn, 29–38.

Thoreau, Henry David 2001: Civil Disobedience. Mozambook.

Voegelin, Eric 2014: Új politikatudomány. Budapest, NKE MTKI.

Wood, Ellen Meiksins (1986) 1998: The Retreat from Class. London, Verso.

Jegyzetek

I. Mozgósítás és kormányzás

[1] Platón 1984, 488a–e.

[2] Morus 1989.

[3] Vö. Voegelin 2014.

[4] Jób könyvének tanítása az, hogy a teremtés felfoghatatlan az ember számára, felfoghatatlan, hogy miért engedi meg az Isten a rossz létezését, de ez még nem indok a lázadásra.

[5] Minogue 1985.

[6] Gray 2007.

[7] Hindess 1971, Wood (1986) 1998, Gorz 1980, Cowie 2010.

[8] Fukuyama a szocialista bábállamok összeomlását a nemzeti elismerés igényével magyarázta.

[9] Burke 2019, 270.

[10] Thoreau 2001, 5.

[11] A „baloldali konzervatív” azok pejoratív megjelölése a mai baloldalon, akik az európai kultúrában látnak valami értékeseket, és nem akarják az alapjáig dekonstruálni. Lásd Butler 1998, Moss 2004, Connery 1999, Robbins 1999.

[12] E folyamat vége felé született Allan Bloom híres bestsellere (1987). Azok az óbaloldaliak, akik a leghalványabban is ellenállnak a posztmodern nyomulásnak, megkapták a meglehetősen pejoratív „baloldali konzervatív” címkét, mivel a „tradicionalistákhoz” hasonlóan értéket vélnek látni a nyugati tudományban, kultúrában, életmódban, és ezt szeretnék mindenki számára hozzáférhetővé tenni.

[13] J. S. Mill megfogalmazásában ahol a nép még kiskorú, ott „a spontán fejlődés útjában álló kezdeti nehézségek oly nagyok, hogy ritkán lehet válogatni a leküzdésükre alkalmas eszközök között; s egy olyan uralkodó, akit a jobbítás szelleme vezet, jogosult bármilyen eszközt igénybe venni, ha ezzel egyébként esetleg elérhetetlen célt tud megvalósítani. Barbárokkal szemben a zsarnokság jogosult kormányzási forma, ha a cél viszonyaik jobbá tétele, s az eszközök bizonyítottan e cél elérését szolgálják. A szabadság mint alapelv nem alkalmazható annál az időpontnál korábbi állapotokra, mikortól az emberiség képessé vált rá, hogy szabad és egyenlő viták révén tökéletesedjen.” (Mill 1980, 28.)