Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

PULSZKY POLYXÉNA

ELŐSZÓ

A ház s a háztartás

A családi élet

Nők

SÁ’IR EVLENMESZI az az Egy költő házassága

Ruhák és ékszerek

Étkezés

Tivornyázás

Dohány és bódító szerek

A fürdő

Iskolák

Műveltség

Ünnepek

Zarándokok és zarándokolások

Dervisek

A Fényes Porta és oszlopai Konstantinápolyban

A karavánok

Bazárok és bazárélet

Keresztények és zsidók

Moszlim néptípusok

A jelenkor moszlim fejedelmei

PÉLDABESZÉDEK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Vámbéry Ármin

KELETI ÉLETKÉPEK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-630-0 EPUB
ISBN 978-963-559-631-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1876

a borító Edwin Lord Weeks (1849 – 1903) Palace of Amber
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

PULSZKY POLYXÉNA

ÚRHÖLGYNEK

TISZTELETTEL ÉS BARÁTSÁGGAL

AJÁNLOM E LAPOKAT

ELŐSZÓ

A mohamedán Ázsiáról eddigelé közzé tett munkáim sorrendjét tekintve, e lapoknak az – »Iszlám a 19-dik században« – című könyvem előtt nem pedig utána kellett volna megjelenni. Részben már egy évtized előtt, részben pedig még Keleten való tartózkodásom alatt megirvák, ezen egyes életképek egybegyűjtése és kiadásával már csak azért se siettem, mivel az efféle irodalmi foglalkozásra, tekintettel az igen gyenge írói képességemre, valami különös kedvet nem is éreztem.

Hogy azt most még is tevém, arra következő körülmények indítottak. Először egy tekintélyes külföldi könyvkiadói társulat szívélyes felkérése, melyet nem utasíthattam vissza. Másodszor a huzamosabb idő óta főfoglalkozásom levő – »Török – tatár nyelvek gyökszótára« – mintegy szükségessé II. tette az elméleti tanulmányok birodalmából való kis kirándulást a gyakorlati élet mezejére. A török – tatár nyelvek bonctani értelmezése egy rendkívül érdekes és vonzó tárgy ugyan, de a változatosság még itt is lélekre és kedélyre egyaránt üdítőleg hat. Harmadszor, nem igen nagy erőltetésbe fog kerülni mind annak, aki ifjú és férfi korában több ideig Ázsiában lakván, ott majd csak otthonosan érezte magát, ama erkölcsök és szokások képét rajzolni, melyek eránt ő egykor annyi érdekkel viseltetett, és melyeknek benyomása még egy egész évsoron át sem mosódtak el az emlékezetéből. Minek is tagadnám; ifjúságom egész hevével csüngtem Ázsián és életképeinek egyes vonásai még most is kimondhatatlan varázshatalmat gyakorolnak reám.

Íme e jelen lapok rövid története, és ez szerint kérem a t. olvasót az Életképek tartalmát megítélni. Készakarattal elkerülvén mindent, mi könyvemet nehézkessé teheté vala, fő törekvésem oda irányult: az egykori benyomásokat híven minden cicomázás nélkül visszaadni, és idegen forrásokhoz, mindössze kétszer vagy háromszor oly esetben fordultam, a hol újabb észlelődések III. saját tapasztalataimat kiegészíték. Mind hasonnemű eddigi irataimban úgy ebben is a jelszóm – Utile dulci – vala; a gyakorlati életből merített tárgy kidolgozásában egy fő kellék az: egyszerű és népies előadási modor által az olvasókőrt lehetőkép tágassá tenni. Ázsia, úgy látszik, nem sokára azon világrész fog lenni, melyen a tettszomjas Európa nagy horderejű politikai, mívelődési és társadalmi problémákat megfejteni készül, annál szükségesebb tehát, hogy a ködfátyol mind jobban és jobban emelkedjék, és hogy a keleti világ élete és szokásai annál ismeretesebbé váljanak.

Budapest, Március havában 1876.

V. A.

A ház s a háztartás

»A halifák palotája aranytól, márványtól ragyogott; pompás mozaik födte a falakat s padlózatot; a szökőkutak s vízesések susogó habja kellemesen hüsíté a levegőt s frissítő álomra csábított. Gazdag folyondár növények és árnyas fák lombja egy sereg dalos madárnak szolgált menhelyül. A termek aranyban, színpompában ragyogtak, gazdag, színes selyembe öltözött rabszolgahad hemzsegett a lakosztályokban, s a belső termekben a világ legszebb hölgyei voltak csoda-bokrétává összegyűjtve.«

Ezen szavakkal festi Kremer, a »Kulturgeschichte des Orients« szellemdús és tudós szerzője az Ommejádok palotáját Damaszkuszban. A híres moszlim uralkodók palotáiról éppoly ragyogó, színgazdag képek maradtak fenn, melyek a távol múlt mesés pompájáról regélnek, s ez nem túlzás; mert a mórok nagyszerű építményei Spanyolországban, az abbaszidok monumentális épületei Bagdadban s a Timuridákéi Közép-Ázsiában és Indiában egyedül álltak a világban s minden tekintetben megérdemlik az utókor osztatlan bámulatát. S mégis tévedünk ha az egykori nagyság és hatalom ezen nagyszerű emlékeiből a jólét s gazdagság általánosságára következtetünk, s még nagyobb tévedés, ha a keleti pompa e pazar bizonyítékai szerint, melyek egy rég múlt korhoz tartoztak, ítélni akarnánk Kelet mai viszonyai fölött.

A Kelet ma már csak egy történelmi fogalom, s a mily magasan túlragyogják Szulejmanie, Herat, Szamarkand és Agra romjaikban is még nagyszerű építményei, a körülöttük álló kunyhókat, a »király s koldusról« szóló szomorú mondát illusztrálva, éppoly rikítóan feltűnő az ellentét a hajdankori és mai Kelet közt, oly mérhetetlenül távol áll, a tulajdonképpeni keleti világnak szomorú valósága, azon fényes képtől, mit arab mesék által táplált képzeletünk a tündér Oriensről magának alkotott.

Ha Konstantinápoly vékony deszka épületeiről van szó, általánosan azt szokták mondani, hogy a törökök Európában csak tanyáznak. Azt hiszem, még tovább is mehetnénk s e szójárást általánosítva azt mondhatnók, hogy az ázsiaiak mindannyian csak tanyáznak, mert akár deszkából készült, akár agyag- s kavicsból emeltetett, a mohamedán világ magánlakháza még a legelőkelőbb városokban sem tekinthető európai fogalom szerint »háznak.« A fentemlített világ nyugati részében, s legkivált ott, hol a bizánciak építkezési modora és kényelemhajlama úgyszólván kényszer hatással volt a muzulmán hódítókra, – ott legalább külsejére nézve, a ház leginkább felel meg a szó európai fogalmának. Az emeletek, a számos, nagy, természetesen sűrű rostéllyal ellátott ablakok az utcai homlokzaton; a tetőzet, tornácok, kapuk – minden Nyugatra emlékeztet, de újból ismétlem, hogy csakis külsőleg, mert alig lépünk az épület belsejébe, Kelet egész, meztelen, lakájtalan sajátsága áll előttünk. Mindenütt ijesztőleg üres termek, de minél tágasabb, minél üresebb a hely, annál kellemesebbnek látszik lakójának, ki ízlése ebbéli irányának legnyomatékosabban ád kifejezést az ismert közmondásban: »Tág és kényelmes termekben jobban esik az ütleg, mint szűk helyiségben az étel.« Még a leggazdagabbaknál is az egész bútorzat egy díványból áll, mely a helyiség három falán végigvonul, s ha imitt-amott a padlót finom szőnyeg nem borítaná, teljesen lakájtalannak tűnnék fel a hely.

»Ti európaiak,« hallám többször mondani, »annyira megtöltitek szobáitokat bútorokkal, hogy mozogni is alig birtok bennük.« Azonban ebből még nem következik, hogy a keleti ember szabadabban mozog lakásában mint mi. Összekucorodva ül divánja valamely szegletében, s csak szeme gyönyörködik a szoba tágasságában. Az ily lakás se nem vonzó, se nem kellemes, se nem csinos; de még az égalji követeléseknek is csak bizonyos viszonyok alatt felel meg. Habár nyáron kényelmet és kellemet nyújt, télen annál elviselhetetlenebb, s még most is összeborzadok, ha az átdidergett téli napokra, s mi rosszabb, téli estékre gondolok, melyeket Stambulban, volt miniszterek házaiban töltöttem. A mangal (kőszén-üst) melege, csak a prémes ruhájába burkolt keletinek elegendő, mely azonfelül igen hamar el is illan a vékony deszkafalak hasadékain; s nem egyszer történt meg rajtam, hogy reggel, az ablak mellett kiterített ágyam takarójáról, össze kelle szednem, s el kelle távolítanom az éjen át az ablakon s deszka-hasadékokon keresztül behatolt havat. A nyugati befolyás erősebb hullámzása csak legújabb időben idézett elő némi változást az előkelő törökök házánál. Kanapékat, székeket, karos székeket és asztalokat szereztek, de inkább a divat mint rendes használat kedvéért, mert a minder (a dívány körülbelül négy láb széles matraca) puha, ruganyos ülése sokkal kényelmesebb pihenőt nyújt a keletinek, mint a szék, hol lábait maga alá nem vetheti, hanem azokat lefüggő helyzetben kénytelen hagyni, mi fárasztó s lankasztó hatással van reá, minek következtében a szék csak »keresztény karónak« neveztetik.

Azon mérvben, amint Törökországtól el, Ázsia belseje felé haladunk, a ház tetszetősebb külseje egyre jobban elsatnyul, a szándékos rejtőzködés jellegét véve fel, mely egyrészt a háremszokások, másrészt azonban a hatóságok előtti rettegésnek természetes következménye. Ott, hol túlzott s hamisan értelmezett erkölcsiségből a nőnemet féltve elzárják az idegen szem elől, s hol gazdagság és jólét a zsarnoki elnyomatás főokát képezik, ott igen érthető, hogy a lakház külsőleg csak rideg, megviselt, esőverte s rongálta agyag falakat mutat fel, míg belseje gyakorta fényűző pompával és fénnyel van felszerelve. E sajátság legkiválóbban Szíria és Perzsia némely városában észlelhető, melyek ennélfogva némileg igazolják is a nyugaton általánosan elterjedt hitet Kelet mesés pompájáról s kényelméről. Meglepő már az első látvány is, amint a sötét, szűk kapuból belépünk a tág udvarra, melynek közepét rendesen egy hosszúkás vízmedence foglalja el. A kis kerti ültetvények e helyen kiválóan kellemes hatást tesznek s ámbár az udvar három oldalán végig vonuló termek itt is tökéletes űrt tüntetnek fel, a falaknak gyakorta gazdag díszítményei, madarak, virágok, sőt Perzsiában nőalakok pompás festményei, a valódi keleti cifrázat jellegével bírnak. A régi divat, a szobák mennyezetét gazdag aranyozással, pompás arabékekkel s berakott tükörüveggel elhalmozni, csak Ázsia belsejében tartotta még némileg fenn magát, s valamint hajdan, úgy még ma is csak a Perzsák bírják teljesen ezen ékítményezés művészetét, rendkívül feltűnő az európaira nézve, a mi divatlapjaink színezett divatképeinek roppant mennyisége, mely a perzsa szalonfalak díszítésére használtatik. Később értésemre jutott, hogy e képekkel külön kereskedést űznek.

Mi a szíriainak és a turkesztáninak az Aivan nevezetű nagy csarnok, melynek az udvarra néző oldala egészen nyitva áll: az a perzsának a Talar, egy tág, szőnyegekkel borított terem, melynek előoldalát egy művészileg s ízléssel faragott ablak képezi, mely télen nyáron nyitva áll s kilátást enged a kerti ültetvényekre s vízmedencékre. Itt fogadtatnak a vendégek, itt végeztetik a napi munka, s itt szokta a keleti ember elfeledni gondjait, midőn órákig elmerengve bámulja a zöld pázsit bársonyát s a fodrozatos víztükör képleteit, amint az arab versben írva áll:

»Szelaszetun jezilu’ min el kalb el huszn,
El Mai dsani el hadhravat ve vedsih ul huszn.«

Csak három dolog űzi el a bút:
A folyó víz, a zöld pázsit és a szép arc.

Mit nyáron a pázsit s a víz, azt télen a tűzhely nyújtja. »El nar fakihat es sita« (a tűzhely a tél gyümölcse), mondja az arab, természetesen a szó keleti értelmében fogva fel a tűzhelyet, mely szigorúbb éghajlatunk követelményeinek semmiképen sem felelne meg. Akár a Mangal vagy az Odsak (kandalló) mellett ül, az európai egyik oldalán mindig fázik, míg a másik félig megsül, feltéve, hogy nem követi a keletiek példáját, kik meleg ruhákba s bundákba burkoltan órákig a legcsekélyebb mozdulat nélkül maradnak veszteg egy és ugyanazon helyen, – mi európai embernek bizonyára minden hidegnél nagyobb kín lenne. Még ismeretlenebb reánk nézve a Tandur használata; ez oly szerkezetű szénmedence, melynek melege, erősen gyapozott takarók által összpontosíttatik; s e takarók alá bújik el olykor az egész társaság, elannyira, hogy csak a fej s a kezek láthatók. A Tandur, kizárólagosan nők által használt melegítő szerkezet, s a keleti kényelem non plus ultrája a hideg évszak tartama alatt. Kézi munkáról vagy egyéb foglalkozásról természetesen szó sem lehet ily alkalommal s a drága idő énekkel, beszélgetéssel s alvással, vagy pedig mesék s szent történetek hallgatásával fecséreltetik el.

Habár kül- s belfelszerelésénél fogva, a keleti ház legtávolabbról sem felel meg a pompa s fényűzés eszméjének, mégis tagadhatatlan, hogy a kényelemre s ezzel kapcsolatban bizonyos egészségtani követelményekre nagyobb suly fektettetik mint nálunk Nyugaton. Már az a körülmény is, hogy az egész mohamedán Ázsiában mindenki saját házában lakik, kiváló előny az európai nagyvárosokban dívó kaszárnya-rendszerhez képest. Ehhez még más előnyök is járulnak; például a tág udvarok, a sok vízmedence, a hol csak alkalmazható, s mi különös említést érdemel: a nyaralók általánosabb és gyakoribb használata. Az időnkénti lakásváltoztatás ott éppoly életszükség a városi, mint a szegény pusztai lakóra nézve. Mindenütt, még a perzsa nyelvű népeknél is használatban van a Jajlak és perzsa Kislak – nyári és téli lakás – értelmezése, mi legbiztosabban bizonyítja e szokás túrni származását, s elvitázhatatlan tény, hogy a nyaralók választásában és minőségében a törökök még ma is a legmagasabb fokon állnak.

A Zerefsan és a Murgab melletti gyönyörű kioszkokról ugyan már csak történelmi emlékek és pompás romok tanúskodnak, azonban a Boszporusz-parti Jali-k még ma is utánozhatatlanok a magok nemében, s kellemre s kényelemre nézve felülmúlhatatlanok. Alig egy órányira a városi háztengertől, hol a tikkasztó melegben még a pókháló sem lebben meg, a »jali«-kban a hűsítő északi szellő élvezhető, mely olykor még melegebb öltönyök felvételére is kényszerít. De mily bűvös-bájosak az esték és mesés nyári éjek! Nem létezhetik magasztosabb élvezet, mint ha valamely júniusi vagy júliusi estén, a nagy kikötő-lépcsőről (iskelleről) a tengerpart legszéléről, egy boszporuszi éj csodaszerű képét bámulhatjuk. A végtelen csillagos boltozat fénye versenyt ragyog a tiszta hullámtükör mélyében tükröződő égitestek csillogásával. Lehetetlen el nem merengeni e tündéries képen, s ez édes merengést legfeljebb, ha olykor az éji csendben távolról visszhangzó evezőcsapások zaja szakítja meg, vagy az éjjeli imára hívó müezzin bánatos, szívhez ható hangja. »Asz szalatu khair min al naum!« (»az ima hasznosabb az álomnál!«) hangzik le a sugár minaretről. De hiszen jó müezzin, kinek is jutna eszébe, szemet hunyni itt, hol az ember ébren is a legbűvösebb álomba merül! Ha az ég borult a tenger lakosai némi kárpótlást nyújtanak a hiányzó csillagfényért. Fénybarázda jelzi minden legapróbb halacska útját a gazdag vilany tartalmú hullámokban. Élénk játékaikat s mozdulataikat, mint az akváriumban a cikázó fény-vonalok szerint lehet szemmel tartani, s ki lenne képes, a delfin vagy kardhal vadászati életét hűségesén leírni? Először néhány cikkázó sugarat látni a vízben; ezek egy menekülő halcsoport előre-nyomuló csúcsai; nemsokára az egész had zöme közeleg, miriád csillagból szétsugárzó fényár alakjában s ezek után iramlik nyílsebesen a tömör fényóriás, a kardhal, maga előtt kergetve a rezgő kis csillagok, a kis halacskák végtelen raját, míg végre közéjük törve halál s végveszedelem jelzi minden egyes mozdulatát.

Órákig tudtam elnézni ezen érdekes látványt, s őszintén bevallom, hogy a Boszporusz partján való tartózkodásom, (éveken keresztül a nyarat Kalindzsiában, az ázsiai parton töltöttem egy kies villában) kalandokban s vándorlásokban oly gazdag életemnek legédesebb emlékei közé tartozik.

Képünk nyájas fényoldalaitól elpártolva, most annak árnyoldalait kell szemügyre vennünk. Ezzel az egész Keleten, de leginkább a moszlim világban szigorúan fenntartott s keresztül vitt elválasztatásra célzok, mely a két nem közt létezik, s melynek természetes következménye az, hogy a ház s család két részre oszlik. Hárem és szelamlik (t. i. a tiltott, elszigetelt hely és a fogadási terem), mint a törökök nevezik, vagy enderun és birun, (külső és belső) ahogy a Perzsák mondják, látszólag mit sem mondó szavak, s jelentőségük mégis mélyen, de igen mélyen behat a keleti élet velejébe, mert a házban magában, valamint a kül és belső életben is oly botránykövet képeznek, melybe minduntalan beleütközünk. A választófal szegényeknél egy egyszerű függönyből áll, a gazdagoknál azonban több, mabein nevezetű előcsarnokból, melyeken keresztül lehet csak bejutni a szentélybe, s melyeknek küszöbét ennélfogva idegeneknek nem szabad átlépniük. Csak betegség esetében szabad az orvosnak vagy látogató barátnak e határt átlépnie, de ez esetben is az őt megelőző herélt hangosan kiáltja: a »Kimsze olmaszin-t« (senki se legyen az útban). E kiáltás az esetleg a folyosón levő nőknek szóló »sauve qui peut.« amint e szavak felhangzanak, mindenki ijedt sietséggel rohan az ajtók, vagy valamely rejtekhely felé, mintha csak kérlelhetetlen ellenség lenne sarkukban, s ha valamelyiknek még sem sikerül az elillanás, arcát félősen kezeibe rejtve, egy szögletben meghúzódva, hátat fordít a betolakodónak.

Belső felszerelésére nézve a nők lakosztálya csak keveset különbözik a szelamliktól, néhány nyugateurópai bútordarabot, s más »a la franca« újításokat kivéve, melyeknek meghonosítását azonban a rendesen konzervatívabb szépnem, meggátolni igyekszik. Miután az előkelőbb osztályoknál a hárem külön konyhát visz, külön éléskamrákkal, cselédséggel stb… bír, mi a mohamedánoknak nagyon megnehezíti a házasodást, – a ház e része természetesen nagy költséget igényel, s aránylag még sem nyújt kellő előnyöket. Igaz, hogy kellemetlen vendégek, vagy még a zsémbelő házastárs előtt is könnyen meglehet szökni, anélkül, hogy azért távozni kellene a házból, vagy az üldöztetés lehető lenne. A mellett, a hárem a vallási képmutatásra nagyon alkalmas, amennyiben például a szigorú ramazán böjt alatt, titokban igen jól étkezhetni, a nélkül hogy azért az illem ellen vétkeznék, vagy férfi szolgái előtt magát hitetlennek deklarálná az illető. Meglehet, hogy a hárem még más, előttem ismeretlen előnnyel is bír, de mennyire megsemmisülnek mindezek, ha párhuzamba állíttatnak azon mély szakadással, örökös egyenetlenséggel, mit e természetellenes szokás Ázsiában létesített, s mely elejétől fogva lehetetlenné tette az európai fogalom szerinti »otthont« a házastársak összetartását és lelki rokonságát s a családi élet megváltó, édes érzetét és lényegét.

A háztartás általános jellegének ziláltsága, benső értéktelensége s a családi kötelékek lazasága legjobban tükröződik a nagy szolgahadban, melyet Kelet gazdagai tartanak, hogy általa tekintélyt, bámulatot és kényelmet szerezzenek maguknak. Oly társadalomban, melynek alaphangja a csúszás-mászás s alázatosság, különben nehéz volna meghatározni, tulajdonképen hol kezdődik a szolga. Török körökben a szolgaság a Kaftan Agászinál, vagy Kjajánál kezdődik; az első, a szó valódi értelme szerint, fő-felügyelő, inkább hivatalnoki színezettel bír, míg az utóbbi, név szerint a házgondnok, a háztartás vezetésével van megbízva. Mindkettő természetesen csak igen kevéssé szolga, – körülbelül, olyan rangon állnak, mint a nyugati majordomo és intendánsok, – ámbár mindkettő alsó fokú szolgálaton kezdte, uruk jóvoltából emelkedtek és híztak, sőt gyakorta gazdagabbak saját uruknál, csak hálából, szerénységből, vagy az álszínűség és illem álarca alatt viselik még a szolga nevet s csak kivételes esetekben lépnek föl állásuk gyakorlatában, mi legföljebb is egy ital víz, vagy a csibuk átnyújtásából áll. Közvetlenül az említettek után Törökországban a pipák, a fehérnemű és kávétűzhely gondozói, s a ruhatár felügyelői következnek, kik ismét egy bizonyos mennyiségű szolga fölött uralkodnak, melyeknek egész zöme, még a legszerényebb viszonyok alatt is nem lényegtelen kart képez.

De még ez nem felel meg a török vagyonosság követelményeinek, mert mellesleg még néhány felszabadított rabszolgával is kell bírni, kik fogadott gyermek gyanánt életfogytig tartó évi járadékot kapnak, bár meglett korukban a háztól megválnak; fiatal korukban azonban urukat, mint az árnyék, kénytelenek lépten-nyomon követni, elannyira, hogy az utóbbi, (húsz évvel ezelőtt legalább még divat volt ez), még a legigénytelenebb sétában is 5–8 utána bicegő szolga által kísértetik.

Mindennek dacára, a törökök még szerények s igénytelenek szolga személyzetük számára vonatkozólag, ha azt a perzsaháztartás követelményeivel párhuzamba állítjuk. Itt az urat, ha sétálni megy, egész sereg szolga előzi meg s egy másik sereg szolga követi; sőt nagy tekintélyű urak valóságos »avantgarde«-al járnak, mely rongyos, néha nyomorék és fizetetlen szolgákból állva, a mirza vagy khán előtt halad. »Szerencsét keresni,« Iránban annyit jelent, mint valamely nagy úr kíséretéhez csatlakozni. Ezt szószerinti értelemben kell venni, mert az illető úr néha hetekig szokott a városban ily szolgasorok közt megjelenni, anélkül, hogy annak csak felét is ismerné, vagy pláné még fizetné is. E poroszlófaj ily módon, úgy szólván a börzére viszi kutya természetét; napokig azon mesterkél, hogy az úr tekintetét magára vonja, s ha végre sikerült ezt az úri pillantást egy percre le foglalnia, azon édes reménnyel táplálkozik, hogy a végleges alkalmaztatás kilátásban áll. Hogy az aratásnak aztán meg kell felelnie a fáradságos vetésnek, az üres gyomorral való sétálgatásnak és hosszas várakozásnak: az magától értetődik. Az alkalmazott olykor kötelessége szerint hűséges urához, azonban mindig kész, ura rovására, törvénytelen úton meggazdagodni. Már a Boszporuszon is megütközik rajta a szemlélő, miképp tűrheti az úr jó képpel, hogy csak százakkal fizetett szolgája ezreket költ s a mellett házakat s jószágokat is szerez. Perzsia még mélyebben áll e posványban, mert ott a szolga felvételekor egész nyíltan alkudozik a rendelkezésére álló medakhil (törvénytelen jövedelem) fölött. Egész bona fide, megkérdezi urát, mennyit szabad évenkint lopnia? Az úr ennyit, meg ennyit határoz, azonban az igért szabadalomban gondja van rá, hogy magának fenntartsa a lehetőséget, saját szolgáját megcsalhatni s kijátszhatni.

Ha már most azt kérdezzük, mily hasznot, mily kényelmet talál az úr e nagy mennyiségű fizetett és fizetetlen szolgában, valóban nehéz a kérdésre kellőleg válaszolni. – Általában véve, e henyélő gyülevész csapat fenntartásában a személyes kényelem nem jön tekintetbe annyira, mint a vágy, nagy szolgaszemélyzet által, bizonyos tekintélyű udvartartással ragyoghatni. Aztán a sok éhen haló szegény fenntartójának, gondviselőjének óhajt tartatni az illető, a nélkül, hogy helyet adna azon eszmének, miképp az ily emberséges célok helyén voltak ugyan a moszlim társadalom anyagi fénykorának idejében, azonban annak mai állapotával, az általános elszegényedéssel és nemzeti hanyatlással, többé nem egyeztethető meg.

Társadalom és állam egy és ugyanazon bajban szenvednek; mindkettő a szükségesnél jóval több munkaerőt fogad szolgálatába, mindkettő rosszul tartja és fizeti az alkalmazottakat, s mindkettő ennélfogva egyaránt hozzájárul a saját hanyatlásukkal együtt járó élősködő faj támogatásához.[1]

[1] A konstantinápolyi magas társaság szolga személyzetét, külön s kimerítőbben írtam le: »a magas porta és annak oszlopai« című szakaszban.

A családi élet

A múlt szakaszban festett képhez ezúttal a mindennapi és családi élet leírását kívánjuk csatolni. A kettő oly viszonyban áll egymáshoz mint test és ruha. A kettő tökéletesen illik egymáshoz; mert ha már a ház és külső háztartás meglepő, de mindig kellemetlen hatást tesz az európai szemlélőre, a családi élet látása, – ha ugyan az együttélés keleten megérdemli, e szép elnevezést – okvetlenül nyomasztólag hatványozza e lehangoló benyomást. Valamint a nagy és üres termek látogatásakor, úgy itt is bizonyos gyanús, hideg érzés lep meg bennünket, oly elidegenítőleg hideg érzés, mit a szerelem, gyöngédség és egyetértés kedélyderítő sugara nem enyhít, mert a nyugati életnek vonzó, nyájas családi képe, itt Keleten, titokzatosan el van fátyolozva, sötét s a borzadályig rideg.

Látogasson meg velem a szíves olvasó korán reggel egy török házat.

Néhány tompa kopogás hallatszik a Dolab-on, egy kerek, sajátlagos szerkezetű szekrény, melynek hangja által a szolgáknak s legfőkép a ház azon tagjainak adatik jel, kiknek a hárem küszöb átlépése nincsen megengedve. A kopogás a Dolabon mind hevesebben ismétlődik: erre nemsokára egy szolga nehéz léptei hangzanak a folyosón, s egy rabnő azon fontos hírt közli vele, hogy a ház ura elhagyta ágyát, megfürdött, s most a szelamlikot szándékszik magas jelenlétével boldogitani, hogy ott reggeli csibukját szíhassa. Ezután rövid szünet áll be. Nemsokára elterjed a hír, hogy a pasa, bej, efendi, khán, vagy mirza »ki jött« mi által gyöngéden kifejeztetik a női lakosztályból a férfi lakosztályba való átjövetel. A kiáltás: »kijött az úr!« talpra állítja a szolgahadat. Egy csibuk, nargileh és csilimszolga nehézkesen végig biceg a folyosón ura szobája felé tartva majd álmos szemeit dörzsölgetve, majd teljes tüdejéből fújva a tüzet, melynek rendeltetése a narkotikus mérget megeleveníteni. Utána következik a kávé- vagy tea-szolga, mert bárha a háziúr a háremben már egyszer hódolt ezen élvezeteknek, a szelamlikban azokat mégis ismételnie kell. A mi amott történt, az itt nem történtnek tekintetik s ámbár ott már egyszer felébredt itt mégis újból fel kell ébrednie. A nélkül, hogy köszönne, vagy köszöntetnék – mert a szolga nem üdvözli urát s viszont attól sem vétetik figyelembe, – a keleti etikett követelményei szerint, most nagyokat kell húznia úgy csibukjából, mint a felszolgált italból. – Alig tett eleget ebből kötelességeinek, már a vekil khards (a majordomo) közeledik, vagy pedig a khazinedar, (kincstárnok) és rőfnyi hosszú írott számlákat rak ura elé, ilyen vagy amolyan háztartási ügyre nézve engedélyt kérve, vagy pedig aláírását, ugyanis pecsétlenyomatát kívánva, hogy a családi bankárnál pénzt vehessen fel. Mert nem szabad elfelednünk, hogy a háziasszony kötelességei Keleten a háziúrat illetik. Álmos, kedvetlen arccal futja át a különböző háziköltségek hosszú számsorozatát, azonban még nagyobb ellenszenvvel nyúl végre a selyem zacskó után, melyben a különféle pecsétnyomók tartatnak, s mit csupasz mellén viselve, még saját gyermekei előtt is rejtve tart s még éjjel sem tesz le, egy percre sem. – A számadás helybenhagyatik, a pénzutalványok kiadatnak, mi alatt a keleti háziúr folyvást nyög és sóhajtozik. Jól tudja, hogy a számlák egyes tételeinek fele, vagy legalább harmada csalás; jól tudja, hogy az az ember, kit tíz-tizenöt év óta tart házánál szemtelenül meglopja és ezután is lopni fog; mindez nem titok előtte. Mert az illető szolga havonkint 200, 250 piaszter fizetést húz, míg 500, sőt gyakorta 1000 is szokott költeni. Mellékesen nem foglalkozik semminemű üzlettel; tehát hol vette, ha nem lopott? A török sóhajt e tényálladék felett, azonban nem változtat rajta. Azzal vigasztalja magát, hogy az észrevétlen lopás nem fáj neki, s véleménye szerint jobbnak tartja: »ha a legyet, mely vérével teleszítta magát tovább engedi színi, mintha ennek elűzése, vagy agyonütése által egy másik, éhesebbnek helyet ád!«

Az állami életben épen ilyen állapot uralkodik. 500 piaszternyi havi fizetésü hivatalnokok 1000 költenek stb… A szultán vagy sah látja, hogy ez vagy amaz minden üzleti, minden műiparbeli foglalkozás nélkül, egyedül csak szerény fizetésére utalva mégis hallatlan gazdagságra emelkedik. Itt-ott, de leginkább a távol keleten, olykor megragadják az ily legyeket melyek már jól teleszítták magukat, s egyszerre lecsapolják belőlük a csöppenként gyűjtött vért. A Boszporusz partján azonban szégyenlik az ilyen barbarismust s egy török közmondás azt mondja: »Padissahhin mali denîz, Jemejen domuz.« A padisah gazdagsága tenger, s ki nem iszik belőle, disznó.

De elég volt erről a fényes nemzetgazdászatról! Lássuk inkább, mi történik később a házban. A fárasztó számadások és adósságcsinálás után pihenőül egy második pipára gyújtatik. A dolab hangja is újra megzendül. Egy éles, fiatal hang egy szolga után kiabál, rendesen a legidősebbet, legbizalmasabbat hívja elő, hogy a fiatal bejnek ki most már szinte elhagyni készül a háremet, kezeit nyújtsa, s atyjához vezesse. A szolga a függöny elé áll, mely a hárem ajtaját rejti el, s kezeit a függöny mögé dugva előhúzza onnan a fiút, vagy néha több gyermeket is egyszerre, a kik ezután, friss öltözetükben a papának bemutattatnak s már négy-öt éves korukban csak többszöri felszólítás és engedély után ülnek le; mert keleten a gyermeknek atyja iránti tiszteletből állva kell maradnia annak jelenlétében, – tiszteletből, mely gyakran a szeretet helyét is elfoglalja s mit mégis már zsenge korában a gyermek lelkébe csepegtetnek.

Miután a gyermekek visszavonultak, akkor kezdődik a tulajdonképpeni munkaidő, mely tizenegy óráig, vagy is reggeli, vagy tán jobban mondva ebéd idejéig tart. Ez az időszak a legélénkebb a keleti ember házánál, kit a legcsekélyebb munka is hamar kifáraszt, s csak az első reggeli órákban képes teendőit bizonyos elevenséggel s gyorsasággal végezni. Akár Konstantinápolyban, akár Teheránban, vagy másutt keleten, ez időtájban az úr legbiztosabban található hon. Ha tisztviselő, mely cím s állás egyébiránt minden magasabb rendü keletit megillet, akkor alsóbb rendű hivatalnokait fogadja ez órában. A szelamlik előcsarnoka a járókelő látogatók számos szolgáival telik meg, a szobákban a füstölgő pipák sűrű füstje földig áll már, azonban a húsz-harminc jelenlévő vendég alig ád annyi életjelt, alig tartja fenn a társalgást oly mértékben mint az kéthárom európainál, s főkép déleurópainál történnék. A felindulás határozottan ellenszenves, gyűlölt egy lelki állapot a keletieknél, s éppoly gondosan kerüli, mint ahogy minden szükségtelen testi mozgást kerül. Ellentétben a mi fogalmainkkal, a testi s szellemi nyugalmat az egészség legelső s legfontosabb kellékének tartja. Sajátságos bár, de tény, hogy ezen urak, nehézkes, s több órákig tartó mozdulatlan helyzetük dacára, mégis óriási étvággyal ülnek a második reggelihez, melyhez minden jelenlévő, felszólítás nélkül is hivatalosnak érzi magát. Mert a mily illetlen s hallatlan volna az, ha oly szobában maradnánk, melyben étkeznek, a nélkül hogy az étkezésben részt vennénk, éppoly illemellenesnek tartatik, ha hosszabb reggeli látogatás alatt a házat reggeli nélkül hagynók el.

A szolga egyszerű jelentésére: »Az étel kijött!« a társaság az étkezésre elkészül. A reggeli, mely az ételek mennyiségére nézve minden civilizált országban megérdemelné a főétkezés nevét, aránylag igen rövid idő alatt végeztetik el. Hogy a keletiek, kik a sietésnek oly határozott ellenségei, étkezésükben oly páratlan mohóságot nyilvánítanak, dacára annak, hogy e szokásuk káros voltát ösmerik; hogy ezen emberek, kik oly lassan beszélnek, oly lassan járnak, sőt minden tekintetben oly ismert lassúsággal járnak el, épen evés közben gyorsak és mozgékonyak, kétségtelenül mindenkire éppoly meglepő lesz, mint a mennyire engemet meglepett.

Gyakran gondolkodtam e sajátságos tünemény oka fölött, s végre is abban állapodtam meg, hogy csak a férfitársaságnak fárasztó egyhangúsága okozta ez általánosan elterjedt, káros s természetellenes szokást. Ha kedves keleti embereink oldalánál, étkezés közben oly hölgy ülne, ki még akkor ís beszédre késztetné őket, ha épen semmi kedvük nincs is a társalgásra; ha fáradniuk kellene, hogy egy szeretetre méltó és szellemdús hölgynek kedvében járjanak: valószínűleg ők is lassabban ennének, hosszabb szüneteket engednének a különböző étkek felhordásában, s mi fődolog, végre belátnák, hogy az étkezések ideje nemcsak anyagi, de szellemi élvekkel is fűszerezve legyen, mi mai napság náluk még teljesen hiányzik. Ha egy negyedóránál kevesebb idő alatt, tíz-tizenöt ételt elköltünk, ez az eljárás a gyomrot okvetlen egy ruganyos és mohón megtömött zsákká változtatja, s keleti embertársaink ebéd után valósággal oly lényeknek látszanak, kik ily zsákot hordanak magukban. Még nehézkesebbekké, még fáradtabbakká válnak s valóban nem kicsinység, a törököt vagy perzsát közvetlenül a nagy villás reggeli után valamely komoly foglalkozásra rábírni. Igaz, hogy a Boszporusz partjain, az úri világ csak reggeli után – mely körülbelül 11½, óráig tart – szokott hivatalba menni. Ilyenkor aztán, a szelamlik elhagyatva áll s az egész ház más alakot ölt.

Amott, a háremajtón igen elevenen kezd mozogni a függöny; néhány víg egérke megérezte, hogy a macska nincs a háznál s szabadabban emeli fel fejecskéjét. Rabnők, vagy más fiatal hölgyek az időt alkalmasnak találják arra, hogy tréfával, évődésekkel mulassanak. A dolab kopogása megszólal, hívogató hangok hallatszanak, hogy ezt vagy amazt a szolgát előcsalják, s ha közeleg, rögtön elillannak megint; szavakkal évődnek együtt, néhányan drasztikus kifejezésekkel, a nélkül, hogy a női alakokból több látható volna, mint legfeljebb egy ruhaszegély, vagy egy-két ujj.

Ezen időpontban szoktak a hölgyek a szelamlikban is mutatkozni, s nem félve aktäoni tekintetektől, a külvilággal is itt s ekkor érintkeznek. Az otthon maradt szolganéppel, ártatlan tréfákat s bolondságokat űznek, melyek azonban távolról sem illem vagy erkölcs sértők, mert a ház becsülete csak igen ritka esetekben sértetik meg oly férfi által, ki ott kenyeret és sót evett. Szolgák, kik egész életüket egy háznál töltötték, a szóbeli társalgás dacára, mégis soha sem pillantották meg a család nőtagjait, s nem képzelhető sajátságosabb látvány, mintha egy férfi, állhatatosan földhöz szegzett tekintettel áll egy nő átellenében társalgásba merülten. Ezen illemszabály megtartása mindig nagy erőltetésembe került, s valahányszor szórakozottságomban felemeltem tekintetemet, mindannyiszor »Edebli ol« (légy illedelmes!) zúdíttatott arcomba, s megszégyenülve kelle ismét lesütnöm szememet.

A kényszerült s kierőszakolt szemérmetesség, a nőkkel való bánásmód s azoknak megítélése, mely az európai felfogástól oly homlokegyenest ellenkezik, tekinthető tehát ama fekete pontnak, melynek veszélyes árnya a társadalom minden rétegébe, sőt a családi élet legtitkosabb viszonyaiba is behat. – Az alig hároméves gyermek megjelenik a férfitársaságban lévő apánál, hogy valamit közöljön vele. Az apa aggályosan lehajlik a gyermekhez; a gyermek félve s pirulva körültekint s apja fülébe súg valamit. Az anyától hozott valamely üzenetet, azon anyától, kinek merő megnevezése e helyen is illemsértő már, valamint a férfi általában leányai vagy családjának egyéb nőtagjai felemlítésénél, vagy oly kifejezést használ, mely csak igen távolról céloz a genus femininumra, vagy pedig egészen kikerüli az ilyféle beszédtárgyat.

Családi ünnepélyekről, családi összejövetelekről, szóval: a családról egyáltalán, ily körülmények között, persze, soha szó sem lehet. Vegyük például a »khatem«-et, a Kórán befejezési ünnepét. Egy szobában – én egy középosztályú családról beszélek – összegyűlt egy férfitársaság. A fiú kitűnően mondja el leckéjét, az apa arcán végig peregnek az örömkönnyek, de hiába néz körül s keresi azon lényt, mely leginkább hivatva lenne, lelkifelindulásában osztozni; hiába! az anya a második, harmadik szobában van s csak olykor-olykor vesz annyi bátorságot magának, hogy könnyes szemét egy-egy percig, a függöny hasadékán keresztül, gyermekének fényes diadalán legeltesse. éppoly szomorú jelleggel bírnak az esketések, confirmatiok, valamint az öröm vagy bánat egyéb nyilvánulásai, amint azok a családi életben előfordulnak. A társadalmi fogalmak ilyen nyomása alatt, melyek a férfit elkülönözött állásban s a másik nemmel semmiféle összeköttetésben sem állónak akarják feltüntetni, a család nyilvános megjelenése olykor nevetséges színezetet is ölt. Megengedem, hogy az alsó osztályok túlteszik magukat e természetellenes törvényen, azonban az előkelőbb rendek s már a középosztály is, Törökországban és Perzsiában a legkisebb részletekig kénytelen azoknak meghódolni.

N. N. efendi, vagy bej, khán, vagy mirza a bazárban megjelen nejével, leányaival, vagy fiaival, hogy közösen vásároljanak. A család férfi tagjai az apa körül csoportosulnak, az anya azonban s leányok öt vagy tíz lépéssel hátra maradnak. Ha már most a pater familias házastársát valamiről értesíteni akarja, fejét hátrafordítva találomra a tömegbe kell kiáltoznia, s N. N. asszonyságnak tudnia kell, hogy e szavak neki szólnak és senki másnak. Igy megy ez sokféle változatokkal az élet minden körülményeiben, amint azt keleten való tartózkodásom alatt s a meghitt közlekedés folytán melyben a moszlim társasággal álltam, tapasztalni alkalmam volt. A szomorú s rideg családi kör, mindig a nyugati zárdák magányos csarnokaiban folytatott egyhangú életre emlékeztetett.

Ha mélyebb behatolás után a keleti családról egyetemes képet alkotunk magunknak, leginkább a következő vonásokon fogunk megütközni, melyek európai szememet is leghamarább sértették. Az európai először is az egész keleten nélkülözi amaz egybe olvadó együtt-élést, benső barátságot és szeretetet, melyre a család, mint vágyai fő céljára törekszik. Elszigeteltség és viszálykodás, jéghideg fonalakként húzódnak keresztül az egész családi életen és mindent megdermesztenek, sőt a család egész épületét alapjában megrendítik. Azáltal, hogy férj és nő a nap legnagyobb részét egymástól távol töltik, nem csak az öröm és bánatbani részvétel s a társadalmi együtthaladás az életen keresztül tétetik lehetetlenné; de magában a házban is, két különböző pártot képez férj és nő, mely között a vallási és polgári törvény áthághatatlan válaszfalat emelt, oly két pártot, mely a legjobb akarat mellett sem egyesülhet s nem is törekedhet soha egy és ugyanazon cél elérésére.

A nő, ha még oly vagyontalan is, nagy számú rokonságot és szolgálónőt tart maga körül, kik valódi, komoly foglalkozás hiányában a legkárosabb szeszélyekre vetemednek, s ha a ház ura e szeszélyek valamelyikének nem akar eleget tenni, a család valamennyi női tagja, s gyakorta még saját leányai is, azonnal ellenséges állásba helyezik magukat ellenében. E rideg pártállás némelyiknél rögtön, már házasságának első idejében, másoknál csak néhány hónap, sőt néhány év múlva fejlődik, s a házi úr, ha nem engedi magát meglopatni, vagy jó szemmel nem nézi a különböző cselszövényeket s rágalmazásokat, nemsokára annyira megunja a háremet, hogy azt szívesen mellőzi naphosszant, nyugodalmat s békét keresve és találva a szelamlikban. Itt természetesen nem marad egyedül. Az idősebb szolgák s néhány férfirokon összegyűlik körülötte, s habár a férj pártja kétségtelenül az erősebb a háznál, a családi élet örömei és kellemei mégis száműzve vannak házától.

Azonfelül, nem csak a mohamedánoknál, de mindenütt keleten, meglepő a gyermekek magaviselete szüleik erányában, mely mindig inkább tiszteletről mint szeretetről tanúskodik. Már elmondatott, hogy keleten a gyermek atyja jelenlétében nem ülhet le elébb, míg arra engedelmet nem nyert. A gyermek atyja jelenlétében se hangosan nem beszélhet, sem a csibukot nem használhatja, szóval semmit sem tehet, mi csak távolról is önállóságra mutathatna.

Az európai szemlélőnek rendesen tetszeni szokott a keleti élet e kiváló vonása, mert abban a tisztelet egy magas fokát véli látni, mellyel a gyermek szüleinek tartozik. Azonban ez egészen téves felfogás, a mit a felületes szemlélő lát, az puszta, hideg etikett, de nem szeretet, mert az említett udvariasság egyedül csak az apa iránt tanúsíttatik, az anya nem részesül benne. Gyakran töprengtem e természetellenes és megmagyarázhatatlan magatartás fölött. Mit azelőtt csak sejtettem, az ma tisztán áll szemem előtt. Kétséget sem szenved, hogy a gyermekben, mely a háremben szemtanúja mindazon cselszövényeknek és titkos játékoknak, melyek itt mindenki által rettegett atyja ellen életbe léptettetnek, már zsenge korában elnyomatnak a valódi ragaszkodás és meleg szeretet érzései, melyekkel természetes úton atyján csüggenie kellene. Hozzá járul ehhez még azon körülmény is, hogy a gyermek, akár fiú, akár leány, tizedik évéig, sőt gyakran még tovább is a háremben marad, s a fiú azt, csak egy »lala,« rendesen azonban egy-két herélt, vagy művelt szolga kíséretében hagyhatja el.

Vagy tán azt hiszik, hogy a gyermekek anyjukat jobban szeretik? Határozottan nem felelhetek igenlőleg, mert habár a gyermekek nagy többsége melegebb szeretettel ragaszkodik az anyához, mégis elkerülhetetlen, hogy azon körülményre utaljak, miképp anyák, kik azelőtt rabnők voltak, nem osztoznak mindig szabadon született leányaik boldogabb sorsában. Pedig az előkelő mohamedán házaknál sok a rabnő, s ha még annyi szerelemben részesülnek is, mégis gyakorta megtörténik, hogy eszükbe juttatják szegényeknek, mennyibe került vételáruk, mily szegényesen s egyszerűen néztek ki s mily műveletlenek és vadak voltak, mikor a házba felvétettek. Még ha mindjárt csak tréfából történik is ez, mégis, mennyire sértheti a gyermek érzését ha anyjával igy bánnak. A gyermeki szeretet rendesen legyőzi ugyan a nagyravágyást, azonban az ellenkező eset is gyakran előfordul, s jól emlékszem egy epizódra, mely szomorú bizonyítékul szolgálhat a mondottak mellett.

T. i. két tanítványom volt egykor; az egyik éppoly engedelmes, szorgalmas és békeszerető volt, a mily hanyag, engedetlen és veszekedő volt a másik. Az egyik első intésre szót fogadott anyjának, míg a másik folytonos ellenszegülése által, örök gondot szerzett a magáénak. Egy apa gyermekei valának, azonban különböző anyáktól származtak, s midőn a makrancos fiút kérdőre vonám rosszasága miatt s fivérét követendő példaképen állítám elébe, annak anyja iránti engedelmességére utalva a gyermeket, a rossz fiú dacosan felelt: »Tán azt akarod, hogy én is úgy engedelmeskedjem anyámnak, mint fivérem a magáénak? Hisz az ő anyja 40,000 piaszterbe került, az enyém pedig csak 20,000-be!«

Szívesen akarom elismerni, hogy a természet törvényei mindenütt ugyanazok maradnak, s hogy a felhozott példa csak a ritkább esetek közé tartozik; azonban senki sem fogja kétségbe vonni, hogy a mily mértékben elüt a mindinkább felviruló, civilizátori hatalmas szavával s áldást hozó, felvilágosodást terjesztő fáklyájával működő, nyugalmat nem ismerő nyugati világ, az álmos, romba dülő keleti világtól, – éppoly merő ellentétben áll a nyugati családi élet benső lényege a keleti világéval.

Nők

A mohamedán s egyáltalán az ázsiai nőt sokat emlegették, sokat kritizálták és ép annyit dicsérték, lefestették a költészet ragyogó színeivel s megénekelték, s mégis kevéssé ismerik, vagy legalább nem az igazságnak, s valónak megfelelő világitásban. Távolról sincs szándékomban Belgiojoso hercegnővel, a »Harminc év a háremben,« című könyv szerzőjével, vagy pedig az utolsó egyiptomi alkirályné híres angol nevelőnőjével, oly hölgyekkel, kik az említett tárgyat már oly sokoldalúlag megbeszélték, versenyre lépni. Némi jogom ugyan volna, itt egy-egy szerény véleményt kockáztathatni, minthogy annak idejében bőven volt alkalmam a háreméletet közelről szemlélhetni, sőt elég szerencsés is valék egy császári hercegasszonyt a francia nyelv első elemeibe beavathatni. Igaz, hogy ez kissé sajátságos tanítási mód volt! Madame la princesse F.... egy szultán leánya és nagy vezír menye, Bebek és Emirgián közt fekvő, fehérmárvány palotája termében mindig a nehéz szőnyeg redő mögött ült, míg én az előcsarnokban a függöny innenső oldalán ülve s a mord heréltek fenyegető tekintetei őrizete alatt, Ahn német-francia nyelvtanával kezemben, »mon pére est bon«-féle előadást tartottam a függönynek, mire az édes hölgyhang »benim baba eji dir« válaszolt. tanító és tanítvány hallották ugyan, de soha sem látták egymást. Más, nem épen herczegi hölgyekkel szinte ily viszonyban álltam. Hisz több éven keresztül még lakásom is volt gazdag s hatalmas pártfogóm palotájának első emeletén, csak néhány lépésnyire a hárem függönytől, s miután nemcsak egy, de több családban is szíves fogadtatásban részesültem s családtagnak tekintettem, s egyáltalán mint oly férfi voltam ismeretes, ki a szokások szentségét tisztelni tanulta; szemem sokkal szabadabban tekinthetett körül, mint az különben nem- és törzskülönbség tekintetéből lehetséges lett volna.

A Boszporusznál szerzett s közép-ázsiábani és perzsiai szemléleteimmel megtoldott tapasztalataim révén azon meggyőződésre jutottam, hogy mi Európában, a keleti nővilág általános megítélésében mindazon hibákba s tévedésekbe esünk, melyek azon túlságba vitt titkolódzásnak, mellyel a keletiek belső családi életüket körülveszik, természetes következményei és kifolyásai. Leginkább a nő általános társadalmi állásának felfogásában tévedünk, amennyiben azt, részint az ominózus hárem szövetség és embertelen vallási törvények következtében, teljesen alárendeltnek, zsarnokilag lenyűgözöttnek és semmi tekintetben sem pártfogoltnak képzeljük, elannyira, hogy nyugati értelmünk előtt, a nő Keleten csak egészen akarat nélküli s ura szeszélyeinek átadott, sajnálatra méltó lénynek tűnik fel.

Ez határozottan téves hit. A nép legalsóbb rétegeiben, az ázsiai és európai nő állása épen semmiben sem különbözik, sőt azt merem állítani, hogy a szabad, művelt és hatalmas Albionban, a rendőrségnek sokkal több a dolga azon szeretetreméltó férjekkel, kik dühös, vagy részeg állapotban házastársukkal kegyetlenkednek, mint a moszlim Keleten az igazság osztó kádinak. Hogy a török parasztnő a kül és belháztartásról gondoskodik, míg a férj henyél, vagy mindenét eljátssza, azt nem fogom megvitatni; azonban sok férjnél levő s ezen osztályhoz tartozó európai munkásnő szint oly sorsra van kárhoztatva. Ők is korán vénülnek, mindennemű fáradságnak s gondnak alávetvék s azonfelül még ama jótévő gondozást is nélkülözik, mely a Keleten uralgó szigorú patriarchális életnél, a nő javára válik. A közép és magasabb rendeknél, a nálunk annyira kárhoztatott s rossz hírben álló bilincsek, inkább csak a külső etiketten alapulnak, mintsem valódi elnyomatáson, mint azt később bebizonyítani szándékozunk. A soknejűség, mindenesetre a moszlim társaságnak egyik szomorú törvénye, semmiképen sem oly általános és elterjedt, mint azt Európában hisszük.

Ama mohamedán birodalmakban, melyeket közelebbről megismertem – nem rettegek vissza állításom igazsága elől – ezer család között alig találunk egyet, hol a soknejűség törvényes engedelme érvényesítve, foganatba vétetnék. – A török, perzsa, afghán és tatár népnél a soknejűség hallatlan, sőt képzelhetetlen dolog, miután több nő nagyobb háztartást, több vagyont és pazarlást igényel. éppoly ritkán, csak imitt-amott fordul elő a többnejűség a középosztályban, mert csak igen túlzó emberek hódolnak ezen erkölcsi szörny-törvénynek, s azok is keservesen lakolnak meg érte későbbi éveikben. Emlékszem egy alsórendű hivatalnokra Konstantinápolyban, kiről köztudomásra jutott a hír, hogy a hónap vége felé, midőn a pénzkészlet is mindinkább fogyott, rendesen négy kis papuccsal lőn eldöngetve, mert tudvalévő dolog, hogy a török nők, ha haragjuknak tettleges kifejezést kívánnak adni, a lábacskáikról lekapott papucsokat szokták fegyverül használni. Szegény Kemal Efendi! barátai gúnytárgya volt örökké, különben négy neje nélkül is az lett volna, mert az ostobaság csak úgy kirítt szemeiből.

A magas és legmagasabb körökben persze a soknejűség, e társadalmi seb, rettentő mód burjánzik, – mit nem is lehet kétségbe vonni; – külsőleg azonban inkább azon szabadságoknak következtében létezik, melyekkel a ház ura, a fényűzéséhez és tekintélyéhez szükséges rabnősereg ellenében bír, semmint a belső, törvényes soknejűséget értve. A rabnők csak ritkán lépnek a feleségek rangjába és sorába, s ott, a hol megtörténik, a viszony, melyben a Böjük Hanim-hoz, vagy Bégum-hoz áll – ez az első feleség címe, – csak ritkán jobb azon állásnál, mít nálunk Nyugaton, egy tűrt szegény rokon, a háziasszonnyal szemben foglal el. A törvény ugyan a későbbi feleségeket is oltalmazza, azonban szokás és illem oly előjogot biztosítanak a Böjük Hanimnak, mit alig vitatnak el tőle valaha. Oly példákra emlékszem a török és perzsa társaságban, hol az első feleség, bár öreg, minden vonzó báj nélküli s mindig kiállhatatlan és zsémbes volt, mégis a külvilágban teljhatalmú férjét minden tekintetben tirannizálta. F... pasa, egy életvidor ember, kit Európában legalább általában annak ismertek, csak jó távolságra házától s legmeghittebb szolgájának lakásán merte élvezni egy kis pót-hárem édességeit, s midőn F… asszonyság a dolognak neszét vette, nyakra-főre Alexandriába kelle expediálni az illető szépséget.

Amit már azelőtt említettem, a rabnők (khalaik), a feleségeknek fényűzéséhez tartozó cikkek, s minél szebbek és számosabbak annál jobb. A khalaikok nemcsak a nők, de a férfiak belső kiszolgálására is használtatnak, de jaj a pasának, vagy pasafinak, ha engedve a ragyogó lángszemek delejének, megtalál botlani a sikamlós pályán!

Perzsiában, hol az erkölcsök még lazábbak, s hol a Szigah és Nikiah, – vagyis, ideiglenes és állandó házassági viszony – a legtágabb tért nyitja a kicsapongásnak, valóságban a nők állása a magas körökben, gyakran igen szomorú, sőt kétségbeejtővé is válna olykor, ha a rokonságnak meleg részvéte enyhitőleg közbe nem lépne és a család női tagjait pártfogása alá nem venné. E szomorú viszony, azonban a most uralkodó hercegi családnál, a Kadsaroknál gyakoribban fordul elő, mint a valódi perzsa körökben, míg Közép-Ázsiában ismét a Khánságokban, a gazdag Tadzsikok inkább űznek többnejűséget, mint az Özbégek.

Általánosan azonban a perzsa nők állása csak igen csekély mértékben különbözik valamennyi moszlim nőétől, t. i. ők is, nemcsak a belügyekben működnek és rendelkeznek szabadon, de még a külügyekben is, és néha a legérzékenyebb módon éreztetik a férjjel szeszélyeiket és hatalmukat, sőt még arra is van számos példa, hogy lényeges részt vettek az utolsó évtizedek politikai és vallási forradalmaiban, elannyira, hogy beavatkozásuk időnként az államot veszélyeztető cselszövénnyé fajult.

Mi a soknejűségről mondatott, az az elválásra is vonatkozik, mely az iszlám törvény szerint aránylag nagy könnyűséggel történik, annak dacára azonban, alig fordul elő többször Keleten, mint a protestáns Angliában, vagy Amerikában. E meglepő tünemény oka, egyedül a szentség ama sajátos fénykörében rejlik, mely akár valódi, akár hamis, a családi szövetséget mindig környezi, s melynek megsemmisítésétől minden tisztességes férfi visszaborzad. Oly társadalomban, hol az apa, bizonyos szégyenérzettel fogadja leendő vejét, s a házasság első napján alig mer szemébe nézni; ott, hol a férj arca minden szint játszik, ha nejével idegen társaságban kell megjelennie, s annak akkor néhány lépéssel hátrább kell állnia férje mögött, – ott sohasem fogja a férfi egy könnyen rászánhatni magát, hogy a nőt, kit valaha magáénak nevezett, másnak birtokába engedje általmenni. – Perzsia legmagasabb köreiben, – a hercegek itt szomorú kivételt tesznek, – valamint az Ulema világban is, ugyan gyakoribbak a válóperek, s a nő sorsa ilyenkor, ha nincs magán vagyona, valóban igen sajnálatra méltó; azonban újból ismétlem, hogy az ily esetek aránylag ritkán fordulnak elő, s az Európában uralgó sötét színezetü vélemény e tárgyra vonatkozólag éppenséggel sem igazolható.

Mi a keleti nőt leginkább megkülönbözteti nyugati társnőitől, az a szellem és szívműveltség teljes elhanyagolása, még pedig oly mértékben, amint az a keresztény nyugaton, még a durva középkor idejében sem fordult elő. Hisz még a különleges női nevelés fogalma sem létezik Keleten, mennyivel kevésbé tehát még annak szükségének elismerése, vagy csak érzéke is. A túlnyomó többség még írni és olvasni sem tud, s azok, kik ezen elemi tantárgyakban tanítást nyernek, a tudományok jóval alantabb fokán állapodnak meg, annál, melyet a férfi, az elemi iskolák végeztével elért. E szomorú állapot különben nem annyira egy rosszul értelmezett vallási parancsnak kifolyása, mint inkább azon furcsa felfogásnak tulajdonítható, mely szerint a tanulás és tudás csak olyanoknak nélkülözhetetlen, kik a külvilággal érintkezni kénytelenek. Hogy e felfogás nagyban vétkezik az emberi jog ellen, azt tán mondanom sem kell. Mennyi szellemvirág nyomatik el és töretik le még zsenge bimbó korában, e barbár fogalom által; mert az ázsiai nők ritka szellemi tehetsége mellett bizonyára leginkább tanúskodik a körülmény, hogy számos nő, ki minden segítséget és tanítást nélkülözött, szellemi téren mégis kitűnt s az önművelődés útján oly írónők fejlődtek, kiknek műveit még nyelvük elsőbbrendű írói sem bírták túlszárnyalni.

De túlságosan átengedem magamat az általános észrevételeknek, melyek, ha mindjárt még oly találók is, sohasem hatnak oly meggyőzőleg, mint a gyakorlati életből merített jelenetek. Hogy a moszlim Ázsia nővilágának életét és lényegét, nyájas olvasóim előtt teljesen szemlélhetővé tehessem, legyen szabad néhány oly képet előttünk felderíteni, a minőket annak idejében, magamnak is gyakran élvezettel, máskor ellenszenvvel, de mindig érdekkel szemlélni, alkalmam nyílt.

I.

Az első délelőtti órákban vagyunk. A Mabein-ban (a hárem előcsarnoka) rendkívüli elevenség uralkodik. Ez a szokott óra, a melyben a rabszolga kereskedő, egy cserkesz lélekárus kíséretében a hárem ajtaja előtt megjelen, a háziasszonnyal utálatos alkuját megkötendő. A Boszporusz partjain, valamint egész Keleten, a nők keresetforrásnak tekintik, ha még fiatal, fejletlen rabszolganőket megvehetnek, hogy felnevelve, később húszszoros, sőt negyvenszeres áron ismét eladhassák. Még a leggazdagabbak és legmagasabban állók is foglalkozni szoktak ilyen üzlettel, mely nyervágyukat ingerli s ebben még a császári hárem sem teszen kivételt. Habár a vásáron megjelenő rabszolgák és rabszolganők egy ötöde közvetitők (Dellal-ok) által adatik el, a hátra lévő négy ötödrész biztos vevők számára tartatik fenn.

Egy vad kinézésű cserkesz barbár, magas prémkucsmával, töltéstokokkal bepáncélozott mellel, nyers, durva jellemével összhangzólag puskaport és golyót mindig magánál hordva, rongyos öltözetében s kaukáziai szattyáncsizmáiban halkan végig sompolyog az elő csarnokon, maga után cipelve két éhség és hidegtől remegő s kínzott gyermeket. Azok egy függöny elé állíttatnak, mely mögött a háziasszony tartózkodik, néhány hozzáértő társnője társaságában, kik mindannyian kémlelő, vizsgáló tekinteteket vetnek az új árucikkre. Az alkudozás megkezdődik; a gyermekek dideregnek a hidegtől és kimerültségtől; fog vacogva pillantanak fel, majd a szívtelen atyára, majd a függöny mögött álló nőkre; szegények nem is tudják ki felé hajoljanak e kritikus percben. Ahhoz-e, ki árucikk gyanánt túl tesz rajtuk, avagy ahhoz, ki megakarja őket venni? – Gyakran szemtanúja valék az ilyen jeleneteknek, s mindannyiszor mélyen meghatottak.

Hosszas, halk hangon folytatott értekezlet után, mely alatt vevő és eladó nem is látta egymást, végre megköttetik az alku, s a durva, a nyomorult cserkesz, kit Európában szabadsághőssé emeltek, átveszi csillogó aranyát. Már mögötte van az első emelet, midőn sietve visszaszalad s kiáltozva, lármázva követeli az eladott gyermek ruházatát, mely, állítása szerint, nem értetődött bele az alkuba. újabb alkudozások kezdődnek, végre azonban, oda dobják neki a rongyos perkál vagy vászon darabot, mely magzatát burkolá. Alig van annyi értéke mint a leghitványabb kötőféknek, mit Európában szívesen átenged az eladó a ló vevőjének; de az embertelen apa még a nyomorult rongyokat is mohón összecsomózza és elsiet.

Ez egy mintapéldány azon nép kebeléből, mely részére néhány évvel ezelőtt Angliában a »szabadság martyrjai« címe alatt, annyi arany gyűjtetett. Valóban metsző gúny! – A vevő természetesen mindig nemesebb az eladónál, s még visszhangzanak a távozó szívtelen szörny-apa, vagy nagybátya léptei, midőn a legmélyebb barbárságból és szegénységből jött idegen gyermek már a fényűzés és kényelem élvezetébe beavattatik s legtöbb esetben szeretetteljes, szelíd bánásmódban részesül. Úrnő, tanítónő, mindenki elnézéssel bánik szegényekkel; taníttatnak, helyreigazíttatnak, illemre s finomított életmódra szoktattatnak, s ha a cserkesz, szabad hegyek balzsamos levegőjét nem cserélték volna fel a hárem tikkasztó légkörének folytonos zárkózottságával, valóban az érkezetteknek nem lenne okuk életük változását siratni.

Hogy e rabszolganők mi sorsra neveltetnek, ez ugyan igen kétséges. Valamelyik tán a fiatal háziúr kegyét nyerheti meg, s ama távol szerencse-csillag ragyoghat feléje jövőben, hogy egykor az egész ház úrnője lesz; a másik, a császári háremmel való összeköttetés által még a palotába is bejuthat, s ha Fortuna istennő kegyence, még sok millió ember úrnőjévé és uralkodójává is emelkedhetik. Egyáltalában, ki bírná megjósolni a sorsot, mely e, jogosan Khalaik lényeknek nevezett, nőkre vár? Egy azonban tény; hogy t. i. sokkal kevésbé sajnálatra méltók, mint azt Nyugaton hinni szokták. Csak az adás és vevés átmenete vért lázitó dolog, a többire nézve, különben, a rabszolganők sorsa nemcsak tűrhető, de egyáltalán igen enyhe.

Vagy úrnőjük diszére szolgálnak, vagy pedig üzleti speculatio tárgyai; mindkét esetben nemcsak jól tartatnak és fényesen öltöztetnek, de aránylag szép nevelésben is részesíttetnek, keveset olvasni s írni is tanulnak, táncban, énekben, hangszerkezelésben és női kézi munkákban oktatást nyernek s hallgatag, szelíd természettel megáldva még azon kegyet is kieszközölhetik, hogy családtagnak tekintetnek. Azt mondtam, hogy a rabszolganők diszül szolgálnak s kiegészítőleg még meg kell jegyeznem, hogy előkelő hölgyek mindenkor a kíséretüket képező rabszolganők számára és minőségére ügyelnek, s minthogy ezek mindannyian szépek és fiatalok, egyenlő szépen öltöztetvék és igen jó bánásmódot élveznek, a nyugat országbeli szemlélő, mindnyájukban a pasa, khán, vagy bej nejeit véli látni.

Annak idejében Abdul Medsid két, sőt négyezer nejéről is beszéltek. Meglehet, hogy e számot megközelítő nő volt együtt a császári palotákban, de a »feleség« címe semmi esetre sem illette meg őket. Mahmud Szultán nyugdíjazott háreme Eszki Szerájba vonult vissza; az uralkodó Szultán háreme Besiktas-ban tanyázott, s mindezen osztályokban bizonyos számú feleség, nagynéne, unokahúg, női ex-hivatalnok stb… volt együtt, melyeknek mindegyike, már az illem és szokás révén négy-öt társnőt vagy rabszolganőt tartott, mely utóbbiak ismét két-három cseléddel rendelkeztek. Már most adjuk össze Mahmud Szultán exkadinjai és exhivatalnoknőinek, valamint az uralkodó Szultán leányainak és legközelebbi nőrokonainak számát, sokszorozzuk ezt öttel vagy nyolccal (az elsők társnőinek száma) s kiderül amaz irtóztató mennyiségű nő, mely miatt a főúri háremek oly rossz hírbe keveredtek. Csak a legcsekélyebb számot, 5-öt vettem számitásba, ámbár tisztán emlékszem, hogy az elhunyt Abdul Medsid Szultán anyjának Khazinedarja (kincstárnoknő) magába több, mint 50 rabszolganőről gondoskodott, ki mind híres volt kiváló szépségéről. Ha e tisztességes nőszámhoz, még a nagy sereg Baltadsi-t (szeráj-szolgák) és eunuchot hozzáadjuk, némi fogalmat szerezhetünk magunknak a Boszporuszi főúri háztartásról.

E kis kirándulás után, a magas hölgykörökben előszeretettel folytatott magánüzlet területére, felvesszük ismét a reggelenként előforduló női foglalatosság leírása fonalát. Ez időnként fürdőbe készülnek, melyről később még szó lesz, vagy pedig az európai orvos fogadtatik, ki egy eunuch vagy a család valamely férfi tagjának társaságában a hárem betegeit jön látogatni s a nők egészségi állapotáról rendszerinti tudomást veszen. Mélyen elfátyolozva fogadtatik azon ember, ki előtt egészségi szempontból, a legtitkosabb is napvilágra jő. Itt-ott, ha az orvos nem tudta az ország nyelvét, el kelle őt kísérnem látogatásaiban, melyek inkább komikai, mint komoly színezettel bírtak. Valamennyi török nő aggályosan gondozza külső megjelenését és testi szépségét s gyakran, ha az orvos teendője a hölgyeknél be volt fejezve, a hárem kijáratánál a fehér és fekete rabszolganők egész seregét összegyűlve s reá várakozva találtuk. Mindannyian kinyújtott nyelvvel és kézzel álltak ott, hogy az első szemügyre vétessék s a másik kellőleg megtapintassék, mi képzelhetőleg rendkívül furcsa látványt nyújtott.

Ugyanezen időtájban szokták a hárem lakónői a bazárokat is látogatásukkal megtisztelni. Egy háziszolga, vagy a forró Afrika valamely szerencsétlen fiának kíséretében, a török hölgy komornahadával együtt, szántszándékos nonchalenceal ballag végig az utcákon. Költők, a csillagok kíséretével elvonuló holdhoz hasonlíták az igy feltűnő török nőt, s miután rendszeres léptek e költői képnek ártalmára válhatnának, a keleti nők nagy gondot fordítanak reá, hogy mozdulataik minél hanyagabbak s lassúbbak legyenek, mit kiválóan előkelőnek képzelnek. A bazárban nincsen különösen sok dolguk, de a legcsekélyebb vásárlás is három-négy utat igényel. Ebben az egész világ egyforma marad! A londoni