Ali Smith

Tél

Fordította: Mesterházi Mónika

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ali Smith: Winter, Hamish Hamilton, 2017

A könyv fordítását a Publishing Scotland támogatta.

The translation of this book was made possible with the help of the Publishing Scotland translation fund.

Copyright © 2017, Ali Smith
All rights reserved
Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2021

Sarah Danielnek
az oroszlánveremben
szeretettel

És Sarah Woodnak
muß i’ denn
szeretettel

Nem kínoz tél, zord hideg1

William Shakespeare

A táj megrendezi a maga képeit.

Barbara Hepworth

De aki azt képzeli, hogy a világ polgára,
az a semmi polgára.

Theresa May, 2016. október 5.

A mitológia birodalmába léptünk.

Muriel Spark

A sötétség olcsó.

Charles Dickens

1

Isten halott volt: kezdjük ezzel.

És a romantika is halott. A lovagiasság halott. A költészet, a regény, a festészet mind halott, és a művészet is halott. A színház és a mozi is halott. Az irodalom halott. A könyv halott. A modernizmus, a posztmodern, a realizmus és a szürrealizmus mind halott. A jazz halott, a popzene, a disco, a rap, a klasszikus zene halott. A kultúra halott. A tisztesség, a társadalom, a családi értékek halottak. A múlt halott. A történelem halott. A jóléti állam halott. A politika halott. A demokrácia halott. A kommunizmus, a fasizmus, a neoliberalizmus, a kapitalizmus mind halott, és a marxizmus is halott, a feminizmus szintén. A politikai korrektség halott. A rasszizmus halott. A vallás halott. A gondolat halott. A remény halott. Az igazság és a fikció egyformán halott. A média halott. Az internet halott. A twitter, az instagram, a facebook, a google: halott.

A szerelem halott.

A halál halott.

Jó sok minden halott.

Más dolgok viszont nem voltak halottak, vagy még nem.

Az élet még nem volt halott. A forradalom nem volt halott. A faji egyenlőség nem volt halott. A gyűlölet nem volt halott.

De a számítógép? Halott. A tévé? Halott. A rádió? Halott. A mobilok halottak. Az elemek halottak. A házasságok halottak, a szex halott, a beszélgetés halott. A levelek halottak. A virágok halottak, meghaltak a vizükben.

Képzeld el, hogy ennek a sok halott dolognak a kísértete üldöz. Képzeld el, hogy üldöz egy virág kísértete. Képzeld el, hogy üldöz (ha egyáltalán volna ilyen, hogy valami üldöz, és nem csak a sima neurózis vagy pszichózis) egy virág kísértete (ha volna olyan, hogy kísértet, és nem csak a képzelőerő).

A kísértetek maguk nem voltak halottak, nem igazán. Hanem a következő kérdések merültek fel:

halottak-e a kísértetek

halottak vagy élnek-e a kísértetek

halálosak-e a kísértetek

de mindegy is, felejtsd el a kísérteteket, verd ki a fejedből, mert ez nem kísértethistória, bár a tél mélye van, amikor történik, fényes, napos posztmillenniumi globális felmelegedős Szenteste-reggel (a karácsony is halott), és valódi dolgokról szól, amik valóban történnek a való világban, valódi emberekkel, valós időben, a valódi földön (aha, hát a Föld, az szintén halott):

Jó reggelt, mondta Sophia Cleves. Jó Szenteste-reggelt.

A testetlen fejhez beszélt.

Egy gyerek feje volt, csak egy fej, test nem volt mellékelve, csak úgy lebegett egymaga a levegőben.

Makacs egy fej volt. Negyedik napja tartózkodott a házban: Sophia ma reggel is arra nyitotta ki a szemét, hogy még mindig itt van, ezúttal a mosdó fölött lebeg, és a tükörben nézi magát. Ahogy Sophia megszólította, a fej azonnal felé fordult, és mikor meglátta őt, rögtön – lehet azt mondani valamiről, aminek se nyaka, se válla, hogy meghajolt? határozottan lejjebb süllyedt, valahogy előrebillent, a szeme tiszteletteljesen lesütve, aztán udvariasan és élénken újra fel, meghajlás volt, vagy pukedli? És fiú vagy lány? Bármi is, nagyon jól nevelt, udvarias, egy udvarias, jó gyerek feje (még prelingvális talán, mivel eléggé hallgatag), már akkora, mint egy sárgadinnye (vajon a sors iróniája vagy gyarlóság jobban érteni a dinnyékhez, mint a gyerekekhez? szerencséjére Arthur hamar, még kiskorában felfogta, hogy Sophia jobban szereti, ha egy gyerek valami kevésbé gyerekszerűre törekszik), bár egész más, mint egy dinnye, abban az értelemben, hogy arca van, és dús hajkoronája, ami pár arasszal hosszabb önmagánál, sűrű, sötét és hullámos-egyenes, eléggé romantikus, mint egy miniatűr lovag, már ha fiú, ha meg lány, akkor olyasmi, mint az a levelekkel díszített gyerek a párizsi parkban, aki a hátát fordítja a kamera felé azon a régi fekete-fehér képeslapon, ami a huszadik századi francia fényképész, Édouard Boubat fényképéből készült (petite fille aux feuilles mortes jardin du Luxembourg Paris 1946), és amikor Sophia ma reggel felébredt, és meglátta, hogy ott van, ez a fej, ami a tarkóját fordítja felé, a haja azt a fondorlatos dolgot művelte, hogy enyhén felszállt-lehullott a központi fűtés levegőjétől, de csak egyik oldalt, közvetlenül a fűtőtest fölött; most meg egy töredék pillanattal a fej lebegéseit és egyensúlyozásait követve szállt és lebegett, mint egy lassított mozgású, lágy fókuszú alak haja egy samponreklámban. Látod? A samponreklám nem kísértet, nem vámpír. Nincs benne semmi ijesztő.

(Hacsak nem az van, hogy a samponreklám, vagy talán minden reklám valójában a köztünk élő halottak ijesztő víziója, csak már annyira hozzájuk szoktunk, hogy meg se döbbenünk.)

Mindenesetre egyszerűen nem volt ijesztő ez a fej. Bájos volt, és szégyenlősen körülményes, márpedig ezeket a szavakat az ember nem asszociálja halott dolgokhoz vagy egy halott dolog portyázó lelkének fogalmához – és egyáltalán nem is látszott halottnak, bár rémlett, hogy ott lent talán szörnyűbb, ahol a nyak lehetett régen, ahol valami tényleg csak sejlett, éppen csak, valami zsigeribb, cafatosabb, pépesebb.

De a haj és az áll minden túlzottan effélét jól elrejtett, nem erre gondolt az ember elsőre, hanem hogy mennyi élet van benne, a viselkedése melegségére, és ahogy ott bukdácsolt és bólogatott vidáman a levegőben Sophia mellett, mint egy kis zöld bója a zavartalan víz fölött, miközben ő az arcát öblítette, és a fogát mosta, és ahogy könnyedén kerülgette az utat, fej fej mellett Sophiával a lépcsőn lefelé, és ahogy, kis bolygó a maga mikrouniverzumában, ki-be imbolygott az alsó lépcsőfordulóban álló halott orchideák csoportjának poros gallyai közt, több jóindulatot sugárzott bármely Buddha-fejnél, amellyel Sophia valaha találkozott, bármely Cupido vagy lebutított karácsonyi angyal festett fejénél.

A konyhában Sophia vizet és kávét tett az eszpresszógépbe. Rácsavarta a gépre a felső részét, és meggyújtotta a gázt. Eközben a fej arrébb kormányozta magát a hirtelen hő elől. A szeme csupa nevetés volt. Tréfából közelebb merészkedett, aztán eltávolodott a lángtól.

Meg fogod gyújtani a hajad, mondta Sophia.

A fej megrázta a fejét. Sophia nevetett. Pompás.

Vajon tudja-e, mi az a karácsony, tud-e a Szentestéről.

Melyik gyerek ne tudna?

Vajon milyenek ma a vonatok. Szeretné-e, ha bevinném Londonba. Elmehetnénk a Hamleysbe. Megnézni a karácsonyi kivilágítást.

Elmehetnénk az állatkertbe is. Vajon járt-e már állatkertben? A gyerekek imádják az állatkertet. Vajon az állatkert nyitva van-e ilyen kevéssel karácsony előtt? Vagy elmehetnénk megnézni, nem is tudom, az őrségváltást, ők ott vannak a karácsonytól függetlenül is, rajtuk a medveszőr kucsma, a piros mente. Az aztán csodás lenne. Vagy a Természettudományi Múzeumba, ahol az ember láthatja például a kezén át a saját csontjait.

(Ó.

A fejnek nincs keze.)

Végül is megnyomhatnám helyette a gombokat, az interaktív dolgokat, ezeket megcsinálhatnám neki, ha ő nem tudja. Vagy a V&A-be. Micsoda szép dolgok, bármilyen öreg vagy fiatal az ember. A Természettudományi Múzeumba. Bedugom a kabátomba. Viszek egy nagy táskát. Vágok neki szemnyílásokat. Egy sálat összehajtok a táska aljába, egy pulóvert, valami puhát.

A fej a párkányon volt, az áruházi kakukkfű maradványát szimatolta. Behunyta a szemét, úgy tűnt, az élvezettől. A homlokát az apró levelekhez dörgölte. A kakukkfű illata elárasztotta a konyhát, a növény belebukott a mosogatóba.

Ha már úgyis ott volt a növény, Sophia kinyitotta a csapot, és adott neki inni.

Aztán leült az asztalhoz a kávéval. A fej letelepedett a gyümölcstál, az almák és citromok mellé. Ettől Sophia asztala olyan lett, mint egy művészettörténeti vicc, egy installáció vagy festmény Magritte-tól, Ez Nem egy Fej; nem: inkább mint Dalí, vagy a De Chirico-féle fejek, csak viccesen, mint Duchamp, aki bajszot tett a Mona Lisára, vagy akár mint egy asztali csendélet Cézanne-tól, akit Sophia mindig nyugtalanítónak, ugyanakkor üdítőnek talált, mivel megmutatja, bármilyen hihetetlen, hogy mondjuk egy alma vagy narancs is lehet kék meg bíbor, olyan színek, amelyekről nem is hitted volna, hogy megvannak bennük.

Az egyik lapban nemrég látott egy képet, amin mintha emberfal állna a fal előtt, ahol a Mona Lisa függ a Louvre-ban. Ő is látta a konkrét Mona Lisát, de jóval azelőtt, hogy Arthurt megszülte, akkor tehát három évtizede, és már akkor is elég nehéz volt bármit is látni belőle a jókora tömeg miatt, akik ott álltak előtte, és fotózták. Ráadásul elég kicsi is volt a mestermű, jóval kisebb, mint amire egy ilyen híres mesterműtől számított. Talán az előtte álló tömegtől tűnt élőben kisebbnek.

De az volt a különbség, hogy az előtte állók most már egyáltalán nem fáradtak azzal, hogy felé forduljanak. A többség háttal állt neki, mert önmagukat fotózták vele; manapság az a régi festmény a maga fenséges módján az emberek hátára mosolyog, ahogy a telefonjukat a fejük fölé emelik a levegőbe. Úgy néztek ki, mintha tisztelegnének. De minek tisztelegnének?

A festmény előtti térnek, ahol állnak, és nem nézik meg?

Önmaguknak?

A fej az asztalon felhúzta a szemöldökét. Mintha olvasna Sophia gondolataiban, kicsit Mona Lisá-san húzta el a száját.

Nagyon vicces. Nagyon ügyes.

A Nemzeti Múzeumba? Tetszene neki a Nemzeti Múzeum? Vagy a Tate Modern?

De ezek a helyek, ha egyáltalán nyitva vannak ma, délben biztos bezárnak, mint a legtöbb hely, különben is, a vonatok, Szenteste.

Tehát. London kiesik.

Akkor? Séta a sziklaszirtnél?

De mi van, ha a szél a tenger fölé fújja a fejet?

Erre a gondolatra valami megsajdult Sophia mellkasában.

Bármit csinálok ma, jöhetsz te is, monda a fejnek. Ha jó leszel, és csöndben maradsz.

De ezt aligha kell mondanom, gondolta. Ennél kevésbé tolakodó vendégem nem is lehetne.

Nagyon jó érzés, hogy itt vagy nálam, mondta. Örülök, hogy itt vagy.

A fej határozottan örült ennek.

Öt napja:

Sophia bemegy az utcai irodába, bekapcsolja a számítógépét, nem törődik a számos e-maillel, ami mellett piros ! van, egyenest a Google-re megy, és begépeli

kék zöld pont a szemben

aztán, pontosabb,

kék zöld pont a látómező szélén

növekszik.

Foltot látsz az íriszeden?

EZT jelenti –

Folt, pont és lebegés: nézd meg, mi van

a szemedben

Ha behunyom a szemem… színes pontokat látok:

askscience

Homályos látás, lebegő foltok vagy zsinórok a látótérben,

Fényre érzékeny és

Színes foltok látása – a látás és a szem rendellenességei

Fórum – eHealthForum

5 jel, hogy retinális migréned van – fejfájás- és migrénhírek

Entoptikai jelenségek – Wikipedia

Sophia megnéz néhány oldalt. Hályogfajták. Fényszűrési problémák. Üvegtestleválás. Szaruhártya-sérülés. Makuladegeneráció. Úszó homályok. Migrén. Retinaleválás esélye. Ha a foltok vagy lebegő homályok hosszan fennmaradnak, vagy aggodalomra adnak okot, forduljon azonnal szakorvoshoz.

Aztán rákeres erre

kis zöld-kék gömböt látok a látómező pereme felé

Feljön A látás művészete: Harmadik szem percepció & A misztikus látás, egy csomó minden a fizikáról, és Ha fényeket látsz, az angyalaid jeleznek, Doreen Virtue – Hivatalos oldal.

Ó, az isten szerelmére.

Időpontot foglal pár nappal későbbre egy optikai szalonba, a város egyik üzletláncában.

A fiatal, szőke optikus egy hátsó szobából jön elő, a képernyőre néz, aztán Sophiára.

Üdvözlöm, Sophia, Sandy vagyok, mondja.

Üdvözlöm, Sandy. Jobban szeretném, ha Mrs. Clevesnek szólítana, mondja Sophia.

Persze. Kérem, jöjjön velem, S…, khm, mondja az optikus.

Az optikus egy lépcsőhöz megy az üzlet végébe. Az emeleten van egy terem, benne egy megemelt vizsgálószék, mint a fogorvosnál, meg különféle gépek. Az optikus a szék felé int, jelzi Sophiának, hogy foglaljon helyet. Ő maga egy pult előtt áll, valamiket feljegyez. Aztán megkérdi, hogy Soph… khm, Mrs. Cleves mikor járt utoljára optikusnál.

Most járok először optikusnál, mondja Sophia.

És azért jött, mert egy kis gondja volt a látásával, mondja az optikus.

Ezt még meg kell látni, mondja Sophia.

Haha!, mondja a fiatal optikus, mintha Sophia szellemeskedett volna, pedig nem.

Az optikus táblaolvasással vizsgálja a távollátást és a közelre látást, olyan vizsgálatot végez, ahol eltakarja a szemet, olyan vizsgálatot, ahol hirtelen levegőt fúj a szembe, olyan vizsgálatot, ahol egy lámpával világít Sophia szemébe, ami azt jelenti, hogy Sophia döbbenten (és váratlanul meghatottan) látja meg a saját vérereinek hálózatát, olyan vizsgálatot, ahol egy gomb megnyomásával kell jeleznie, ha és amikor lát egy pontot, ami körbemozog a képernyőn.

Aztán újra megkérdi, mikor született Sophia.

Jesszus. Azt hittem, talán rosszul írtam, mondja az optikus. Mert őszintén, a szeme olyan fantasztikus állapotban van. Még olvasószemüvegre sincs szüksége.

Értem, mondja Sophia.

Igen, mondja az optikus, és tényleg nagyon jól is lát a korosztályához képest. Igazán szerencsés.

Szerencse volna?, kérdi Sophia.

Hát, most képzelje el, mondja az optikus. Képzelje el, hogy autószerelő vagyok, és valaki behoz nekem javításra egy kocsit, és a kocsi a negyvenes évekből van, és felemelem a fedelét, és azt látom, hogy a motor szinte ugyanolyan tiszta, mint amikor (az optikus ellenőrzi a lapját) 1946-ban elhagyta a gyárat, elképesztő, lehet triumfálni.

Azt mondja, olyan vagyok, mint egy régi Triumph, mondja Sophia.

Jobb, mint új korában, mondja az optikus (akinek nyilvánvalóan fogalma sincs, hogy a Triumph valaha autómárka volt). Majdnem olyan, basszus, mintha sose használta volna. Nem tudom, hogy csinálta.

Arra céloz, hogy csukott szemmel jártam végig az életemet, vagy valahogy hanyagságból nem használtam ki teljesen?, kérdi Sophia.

Igen, haha, így van, mondja az optikus, miközben átfutja a papírokat, és valamit odatűz valami máshoz. Bűnösen alulhasználta, jelentenem is kell a szemhatóságoknak.

Aztán meglátja Sophia arcát.

Ó, mondja. Khm.

Látott az égvilágon bármit a szememben, ami nyugtalanítja?, kérdi Sophia.

Van valami, ami önt különösen nyugtalanítja, Mrs. Cleves?, kérdi az optikus. Valami, amit esetleg nem mondott el nekem, vagy ami aggasztja. Mert a felszín alatt…

Sophia a (kiváló) szeme egyetlen szúrásával elhallgattatja a lányt.

Csak annyit kell tudnom, és mást nem is kell tudnom, már ha sikerül magam világosan kifejezni, mondja Sophia. Hogy a gépei bármelyike mutatott-e olyasmit, ami miatt aggódnom kellene a szememet illetően.

Az optikus kinyitja a száját. Aztán becsukja. Aztán újra kinyitja.

Nem, mondja.

Akkor, mondja Sophia. Mivel tartozom, és kinek kell fizetnem?

Semmivel a világon, mondja az optikus. Mivel elmúlt hatvan, nincs…

Ó, értem, mondja Sophia. Ezért ellenőrizte kétszer is a születési évemet.

Tessék?, kérdi az optikus.

Úgy gondolta, lehet, hogy hazudok az életkorommal kapcsolatban. Hogy ingyenes szemvizsgálathoz jussak az üzletláncukban, mondja Sophia.

Khm… mondja a fiatal optikus.

A homlokát ráncolja. Lenéz, hirtelen elveszett és nagyon szomorú az üzlet közönséges karácsonyi díszei között. Mást már nem mond. A kinyomtatott papírokat, űrlapokat és az általa írt jegyzeteket beteszi egy dossziéba, amit a mellkasához szorít. Int Sophiának, hogy indulhat lefelé.

Csak ön után, Sandy, kérem, mondja Sophia.

Az optikus szőke lófarka fel-le ugrál, ahogy megy, és amikor leér a földszintre, egy szó köszönés nélkül eltűnik az ajtó mögött, ahonnan az elején kijött.

A központi pultnál a lány ugyanilyen udvariatlanul, anélkül hogy felnézne a képernyőről, javasolja Sophiának, hogy tweeteljen, posztoljon a Facebookon, vagy adjon leírást a TripAdvisoron az optikai szalonban tett látogatásáról, mivel az értékelés valóban sokat számít.

Sophia magának nyitja ki az üzlet ajtaját.

Odakint erősen esik, de az optikai szalon az a fajta hely, ahol golfernyőket tartanak a cég nevével, és van is egy esernyőtartó ilyenekkel a pult mögött. De a lány a képernyőt nézi, és makacsul nem néz fel Sophiára.

Mire a kocsihoz ér, bőrig ázik. A parkolóban, miközben a tetőn kopog az eső, beszáll a nedves kabát és az ülés nem kellemetlen szagában. A hajáról csorognak a cseppek. Felszabadító. Figyeli az esőt, ahogy a szélvédőt mozgó homállyá változtatja. Az utcai lámpák felkapcsolódnak, és a homály megtelik a sokféle szín torz, változó foltjaival, mintha valaki festékkel teli kis rakétákat dobálna a szélvédőre; ez a parkoló mentén felfüggesztett színes önkormányzati karácsonyi izzók miatt van.

Leszáll az este.

De nem szép?, kérdezi

és most szólítja meg először – a sérülést, degenerációt, leválást, homályt, amelyik ekkor még elég kicsi, még nem is lehet kivenni, hogy egy fej, kicsi, mint egy légy, előtte lebeg, egy kis szputnyik, és amikor Sophia közvetlenül megszólítja, mint az előbb, akkor mintha egy játékautomata acélkarjai ütnék el, ide-oda pattog a kocsi két oldala között.

A mozgása, így a téli sötétben, majdnem négy órakor, az év legrövidebb napján, jókedvű.

Sophia az alkonyi homályban, mielőtt elfordítaná a kulcsot, hogy beindítsa a motort és hazavezessen, figyeli, ahogy az üvegre kiömlött színek alatt szabadon vándorol át a műszerfalon, mintha a műszerfal borítása egy műjégpálya felülete volna, lepattan az anyósülés fejtámlájáról, követi a kormány ívét, egyszer, aztán újra meg újra, mintha kipróbálná a tudását, aztán villogtatná a tudását.

Sophia leült a konyhaasztalhoz. A bármi-is most már akkora volt, mint egy igazi gyerek feje, egy maszatos, poros, zölddel összekent gyereké, egy gyereké, aki fűfoltosan jött haza, egy nyári gyereké a téli fényben.

Gyerek marad, vagy felnőtt lesz a fejből? Felnő, szó szerint, egy teljesen felnőtt ember lebegő fejévé? Vagy annál is nagyobbra? Akkora lesz, mint egy biciklikerék, egy összecsukható biciklié? Aztán akkora, mint egy normális méretű bicikli kereke? egy régimódi strandlabdáé? mint amilyen a felfújható földgömb A diktátor című régi filmben, amiben Chaplin Hitlernek öltözik, és pattogtatja a világot a feje fölött a levegőben, amíg ki nem pukkan? Tegnap este, mikor a fej azzal szórakozott, hogy a hosszú előszobaszőnyegen nekigurult a vitrinnek, hogy lássa, hányat tud felborítani Godfrey tizennyolcadik századi angol porcelánfiguráiból egy-egy alkalommal, amikor a szekrény lábának ütődik, akkor látszott először olyannak, mint a guruló, leeső, levágott, lenyakazott, lefejezett nagyon is valós feje egy –

és ekkor volt az, hogy Sophia kizárta a házból, ami nem volt nehéz, mert nagyon is tele volt bizalommal ez a fej. Csak annyit kellett tennie, hogy kiment a kertbe a sötétben, és a fej követte, tudta, hogy követni fogja, ott lebegett, mint egy héliumos léggömb, amit egy falusi vásárban vettek, aztán amikor csak ment a feje után (a fej) a leylandi ciprus felé, mintha tényleg érdekelnék a sövények, Sophia visszaugrott a házba, és rácsukta az ajtót, aztán amilyen gyorsan tudott, átvágott a házon, és be az utcai szobában a karosszékbe, a fejét behúzta a támla mögé, hogy ha valaki (vagy valami) benézne az ablakon, azt hihesse, hogy nincs is ott.

Semmi, fél percig, egy teljes percig.

Helyes.

Aztán az ablakon a lehető legfinomabb kopogás. Kop-kop-kop.

Sophia előrehajolt, levette a távirányítót a kisasztalról, bekapcsolta a tévét, és felnyomta a hangot.

A hírek a maguk megnyugtató hisztériájával ömleni kezdtek.

Úgyhogy kiment a konyhába, és bekapcsolta a rádiót, az Archer családból valaki épp egy pulykának próbált helyet találni a hűtőben, és a rádió hangjai mögött, a kert sötétjébe vezető tolóajtón, a kop-kop-kop.

Aztán a hátsó ajtó kis üvegén is, kop-kopi-kop.

Úgyhogy felment a sötétben, aztán még egy emeletet, végül fel a létrán, át a padlásra, át a padlástéren, át az alacsony ajtón a fürdőszobás lakrész végébe, és bebújt a mosdó alá.

Semmi.

Az ágak közt a szél téli hangja.

Aztán a tetőablakon halványan villant valami, mint azok az éjjeli lámpák a gyerekeknek, hogy ne féljenek a sötétben.

Kop-kop-kop.

Ott volt, mint egy megvilágított városi toronyóra, téli hold egy karácsonyi képeslapon.

Sophia kibújt a mosdó alól, kinyitotta a tetőablakot, és a fej bejött.

Először az ő feje magasságában lebegett. Aztán lejjebb szállt, ahol egy valódi gyerek feje lenne, és tágra nyílt szemmel, megbántva felnézett rá. De közvetlenül ezután, mintha csak tudná, hogy Sophia megvetné, ha szánalmasan viselkedne vagy mesterkedne valamiben, megint az ő fejével egy vonalban repkedett.

A szájában egy, mi lehet ez, magyal?, gally volt. Úgy nyújtotta oda neki, mint egy rózsát. Sophia elvette a gallyat. Erre a fej tett egy kis levegő-mozdulatot, és ránézett.

Mi volt abban a nézésben, hogy Sophia levitte a kis magyalt az öreg ház összes szintjén, kinyitotta a bejárati ajtót, és átfűzte a kopogtatón?

Az idei karácsonyi koszorú.

Kedd van, 1961 februárja, Sophia tizennégy éves, és amikor lemegy reggelizni, Iris már ébren van – hihetetlen, Iris nincs ágyban a szabadnapján –, épp pirítóst készít magának, és az anyjuk rákiabál, hogy lehamuzza a vajat, aztán, mint akinek kedve támadt sétálni reggel negyed kilenckor, barátságból elkíséri az iskolába, és amikor odaérnek a kapuba, mielőtt Sophia bemegy, azt mondja, figyelj, Philo, mikor van a délelőtti szünet? Tizenegy tízkor, mondja Sophia. Helyes, mondja Iris, mondd meg valamelyik barátnődnek, hogy nem vagy jól, mármint válassz valami hipochondert, és mondd meg neki, hogy ma valahogy hányingered van, én meg majd odaát várlak húszkor. Az utca túloldalára mutat. Szia!, és mire Sophia bármit kérdezne, már integet is, és két negyedikes fiú, aki arra jön, megáll, és nézi, ahogy Iris továbbmegy, és az egyiknek elnyílik a szája, és ez tényleg a nővéred, Cleves?, kérdi a másik… … …

Jegyzetek

1 Lator László fordítása.

Greenham Commonról és a tiltakozásokról, amelyek az Egyesült Királyságban történtek a huszadik században, számos könyv és forrás segített e könyv megírásában, különösen Caroline Blackwood és Ann Pettitt szövegei. Az alapvető inspirációt Elizabeth Sigmund könyve, a Rage Against the Dying (A haldoklók elleni düh, 1980) jelentette.

Hatalmas köszönet Sophie Bownessnek

és a Barbara Hepworth-hagyaték kezelőinek

és Eleanor Claytonnak.

Köszönöm, Andrew és Tracy,

és köszönet mindenkinek a Wylie-nál.

Köszönöm, Simon.

Köszönöm, Lesley.

Köszönöm, Caroline,

Sarah, Hermione, Ellie,

és köszönet mindenkinek

a Hamish Hamiltonnál.

Köszönöm, Kate Thomson.

Köszönöm, Lucy H.

Köszönöm, Mary.

Köszönöm, Xandra.

Köszönöm, Sarah.

Tartalom

1

2

3

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Ruttkay Helga
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4145 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence