BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: Joining

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Weisz Böbe

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 1999 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-056-8

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ELSŐ FEJEZET

ANGLIA, 1214

Walter de Roghton kint ült a király fogadótermének előterében, az utasítások szerint itt kellett várakoznia. Még mindig reménykedett, hogy megkapja az audienciát, amelyre ígéretet tettek, de ahogy a percek órákba fordultak át, és nem szólították, kezdett kétségessé válni, hogy aznap fogadják. Más lordok is összegyűltek, hozzá hasonló reménykedők, akik szerettek volna valamit János királytól. Walter volt az egyetlen közöttük, aki nem tűnt nyugtalannak – pedig az volt, csak épp jobban tudta titkolni, mint a többiek.

Mint mindig, most is épp elég okuk volt a zaklatottságra. János, a Plantagenêt-család sarja, az egyik leggyűlöltebb király a keresztény világban, az egyik legcsalárdabb és legjellemtelenebb. Egy olyan uralkodó, aki gondolkodás nélkül felakasztatott túszként fogva tartott ártatlan gyermekeket, amikor példát akart statuálni az ellenségeinek. Példaként nem vált be. Visszataszító cselekedetként azonban még inkább János ellen hangolta a nemeseket, akik félelemmel vegyes undorral tekintettek rá.

Olyan király volt, aki kétszer is megpróbálta megszerezni a koronát fivérétől, Oroszlánszívű Richárdtól, és kétszer is megbocsátották neki az árulását, anyjuk közbeavatkozásának hála. Amint Richárd halála után övé lett a trón, megölette az egyetlen megmaradt trónkövetelőt, a saját ifjú unokaöccsét, Artúrt, és Artúr nővérét, az akkor mindössze tizennyolc esztendős Eleanort is bebörtönözte, aki immár bő egy évtizede sínylődött rácsok mögött.

Egyesek szánták Jánost mint Henrik király négy fia közül a legifjabbikat. Henrik királyságából semmi sem maradt János számára, miután bátyjai mindent felosztottak maguk között. Innen a név, amely végigkísérte életét: Földnélküli János. Ám királyként már nem érdemelt szánalmat: az országát éveken át egyházi átok sújtotta a klérussal való hadakozása miatt, és ezt a kiátkozást csak nemrég vonták vissza. Bizony, sok okuk volt gyűlölni és rettegni ezt a királyt.

Walter nyugtalansága tovább fokozódott, ahogy sorra vette János gaztetteit, bár sikerült higgadtnak mutatkoznia, hátha valaki feléje pillantana. Immár ezredszer tette fel magának a kérdést: tényleg megéri? Mi van, ha a javasolt terve nem kívánt irányt vesz?

Igazság szerint Walter könnyedén leélhetné az életét úgy, hogy egyszer sem kerül a király figyelmének középpontjába. Végül is csak egy jelentéktelen nemes, akinek semmi dolga nincs a királyi udvarban. Ám itt van a kutya elásva. Jelentéktelen… holott ez lehetne másképp is.

Már évekkel korábban máshogy alakulhatott volna a sorsa, amikor megtalálta a tökéletes örökösnőt, és szorgalmasan udvarolt neki, csakhogy elrabolta tőle egy magasabb rangú lord. A hölgy, akinek a feleségének kellett volna lennie, lydshire-i Lady Anne, nagy gazdaságságot és kiterjedt földbirtokokat hozott volna a házasságba, de a leányt Guy de Thorpe-hoz, Shefford grófjához adták feleségül, így több mint kétszeresére nőtt de Thorpe vagyona, és Anglia egyik leghatalmasabb családjává váltak.

Az asszony, akit végül Walter feleségül vett, rémes választásnak bizonyult, ami tovább növelte elégedetlenségét. Akkoriban elfogadható méretűnek tűnt a birtok, amely a nő kezével járt, de sajnos La Marche-ban helyezkedett el, ezért odalett, amikor János szinte az összes francia birtokát elveszítette. Walter megtarthatta volna a földet, ha hajlandó lett volna hűséget esküdni a francia királynak, de akkor meg az angliai erődjéről kellett volna lemondania. És az angliai birtok volt a nagyobb.

Mindemellett a felesége nem szült neki fiakat, sőt leányt is csak egyet. Haszontalan fehérszemély. A lányának, Claire-nek, azonban végre hasznát veheti, mert betöltötte a tizenkét esztendőt, és férjhez lehetett adni.

Éppen ezért Walter udvari látogatása kettős célt szolgált: bosszút állhat a régi sérelemért, amikor Anne kérőjeként félretolták, és végre megszerezheti a birtokokat és még többet is Sheffordtól azzal, hogy Claire-t feleségül adja Shefford egyetlen fiának és örökösének.

Zseniális terv volt, és az időzítés is eszményi. Az a hír járta, hogy János hamarosan ismét megkísérli megkaparintani Angevin területét, amelyet régebben veszített el. Walternál pedig ott volt a mézesmadzag, amelyet meglengethetett János orra előtt, már amennyiben fel tudja vázolni neki a tervét.

Végül kinyílt János fogadótermének ajtaja, és Chester, az egyik gróf, akiben János még mindig maradéktalanul megbízott, beterelte Waltert, aki sietve térdet hajtott a király előtt. János türelmetlenül intett, hogy álljon fel.

A terem nem volt üres, mint Walter remélte. János felesége, Izabella is odabent tartózkodott az egyik udvarhölgyével. Walter ilyen közelről még sosem látta a királynét, és pár pillanatig ámulva nézte az asszonyt. Bizony, igaz a szóbeszéd. Ha nem is a világ legszebb asszonya, de az biztos, hogy Angliában nála szebb teremtés nem él.

Egybekelésük idején János közel háromszor volt idősebb Izabellánál, aki alig töltötte be a tizenkét esztendőt, és bár ilyenkor már kiházasíthatták a leánygyermekeket, a legtöbb nemes, aki ilyen fiatal feleséget szerzett, még várt pár évet, mielőtt elhálta volna a frigyet. János azonban nem, mivel Izabella a korához képest érett volt, és túl szépséges ahhoz, hogy egy ilyen hírhedt szoknyapecér ellen tudjon állni a vonzerejének.

Az immár negyvenhat esztendős János nem volt olyan magas, mint fivére, Richárd, de még mindig jóvágásúnak számított. Sötét hajába már bőven keveredtek ezüst szálak is, és apja zöld szemét, kissé zömök alkatát örökölte.

János arcára széles mosoly ült, amikor meglátta Walter tekintetének irányát és a férfi elképedését – ehhez a reakcióhoz hozzászokott, és élvezte is. Büszkeséggel töltötte el ifjú felesége szépsége. De a mosolya hamar elillant, hiszen későre járt, és különben sem ismerte Waltert, írnoka csak annyit mondott róla, hogy az egyik nemese sürgős hírekkel jött.

Éppen ezért nyersen neki is szegezte a kérdést:

– Ismerlek?

Walter arcát elöntötte a pír, amiért így rajtakapták, hogy a királynét bámulja.

– Nem, felség, sosem találkoztunk, minthogy ritkán fordulok meg az udvarban. A nevem Walter de Roghton. Egy kisebb erődöt birtoklok Pembroke grófságában.

– Akkor talán a hírt Pembroke-kal kellett volna közölnöd, aki átadhatná nekem.

– Az ügy természete nem engedi, hogy másra bízzam, jó uram, és nem is egészen hír – volt kénytelen elismerni Walter. – Más módon nem tudtam elmagyarázni az írnoknak, amikor érkezésem okát tudakolta.

János kíváncsiságát felcsigázta a rejtélyes válasz. Ő maga is gyakran élt a célozgatás és kétértelmű megjegyzések eszközével.

– Nem hír, de olyasmi, amiről tudnom kell, és még a hűbéruradra sem bízhatod? – mosolygott János. – Nos, ne várakoztass tovább!

– Beszélhetünk négyszemközt? – suttogta Walter, és ismét a királyné felé lesett.

János elhúzta a száját, de a terem túlsó végében levő ablakfülke felé intett. Sok mindenről elbeszélgetett bájos feleségével, de ő maga is elismerte, hogy bizonyos dolgokat okosabb nem megvitatni olyan fehérszeméllyel, aki köztudottan szereti a pletykát.

János egy pohár bort vitt magával. Waltert nem kínálta meg. És a türelmetlensége tapintható volt.

Walter azonnal a tárgyra tért, amint leültek egymással szemben a mély ablakfülkében.

– Nyilván tudomása van a jegyességről, amely évekkel korábban köttetett fivére, Richárd áldásával Shefford örököse és a Crispin leány között?

– Igen, úgy vélem, hallottam róla korábban is. Ostoba egyezség, melyet inkább a barátság, mint a kölcsönös haszonszerzés vágya szült.

– Nem egészen, felség – mondta Walter óvatosan. – Meglehet, azzal mégsincs tisztában, hogy Nigel Crispin valóságos vagyonnal tért vissza a Szentföldről, és ennek nagy része a menyasszonnyal jár.

– Valóságos vagyonnal?

Máris feléledt János érdeklődése. Mindig is híján volt az összegeknek, amelyek a királyság megfelelő irányításához szükségeltettek, mivel Richárd kiürítette a kincsestárakat az átkozott hadjárataival. Ám ami egy Walterhez hasonló kisnemes szemében vagyon, az közel sem az egy király számára.

– Mit értesz vagyon alatt? – kérdezte. – Pár száz márkát és néhány aranyserleget?

– Nem, felség, inkább a királyi váltságdíj többszörösét.

János felpattant, arcára kiült a hitetlenkedés. Ha bárki is az ő uralkodása idején királyi váltságdíjat emleget, az csakis arra az összegre utalhat, amelyet Richárdért követeltek, amikor az egyik ellensége foglyul ejtette, miután hazatért a Szentföldről.

– Több mint százezer márka?

– Akár a kétszerese is – felelte Walter.

– Honnan tudsz te erről, amikor az én fülemig eleddig nem jutott el?

– Nem titok ez Lord Nigel közeli ismerősei között, sem a hősies küzdelem, mely révén e vagyonhoz jutott, amikor is megmentette az ön fivérének életét. Természetesen Crispin nem akarja világgá kürtölni, és okkal, hiszen az országban hemzsegnek a tolvajok. Jómagam is csak véletlenül hallottam róla, amikor megemlítették, mekkora vagyon jár Shefford jövendőbelijének kezével.

– És mennyi lenne az?

– Hetvenötezer márka.

– Hallatlan! – kiáltotta János.

– De érthető, mivel Crispinnek nincs sok földje, míg Sheffordnak igen. Crispin szert tehetne földekre, ha akarna, de úgy tűnik, kerüli a hivalkodást, elégedett a kis várkastélyával és azzal a pár kisebb birtokkal. Bizony, kevesen gondolnák, milyen hatalmas is Crispin ekkora vagyonnal a háta mögött, és milyen nagy zsoldoshadsereget lenne képes megfizetni, ha a szükség úgy hozza.

János épp eleget hallott.

– És ha a két család frigy révén egyesül, akkor valóban hatalmasabbak lesznek akár Pembroke-nál és Chester-nél is…

Azt nem tette hozzá, hogy akár nála is hatalmasabbak lehetnek, különösen így, hogy annyi nemese hagyta figyelmen kívül a segítségkérését, vagy egyenesen fellázadtak ellene, de Walter ezt pontosan tudta, ahogyan János is.

– Ezek szerint szükségét látja megakadályozni e frigyet? – kockáztatta meg a kérdést Walter.

– Én azt látom, hogy Guy de Thorpe sosem tagadta meg tőlem a segítséget, valahányszor kértem, folyamatosan támogatja a háborúimat, nem ritkán a fiát is elküldi és vele jól felszerelt lovagsereget, hogy növelje katonáim létszámát. Én azt látom, hogy ez a szinte föld nélküli Nigel Crispin ennek megfelelő adót fog fizetni. Én azt látom, ha megtiltom e frigyet, e két barátnak – ezt már valóságos undorral mondta – továbbra is ugyanúgy oka lesz összefogni, csak épp immár ellenem.

– De ha valami vagy valaki, aki nem ön, megakadályozná e frigyet? – kérdezte Walter álnokul.

Erre János felnevetett, amivel kivívta a terem túlsó végében tartózkodó felesége kíváncsi pillantását.

– Az a legkevésbé sem volna sajnálatos.

Walter nyájasan mosolygott, mert pont erre számított.

– Még nagyobb haszonnal járna, felség, ha amikor Seffordnak új menyasszony után kellene néznie, ön olyasvalakit ajánlana, akinek a csatorna túloldalán vannak örökölhető földjei. Köztudott, hogy a gróf küldeni szokott lovagokat az ön angliai és walesi háborúiba, de pajzspénzt ad az ön francia háborúihoz is, mivel neki nincsenek ott személyes érdekeltségei. Ám ha a fia feleségének örökölhető földjei lennének, teszem azt La Marche-ban, akkor személyes érdekében állna az önnek oly sok gondot okozó La Marche grófjának gátat szabni. És háromszáz lovag pénzben kifejezve többet ér, mint ezer zsoldos bére pajzspénzben. Ezzel bizonyosan egyetért.

János is elmosolyodott, mert ez valóban igaz volt. Egyetlen hűséges, jól képzett lovag jóval többet ért, mint fél tucat zsoldos. És háromszáz jól képzett lovag, akiket Shefford könnyedén felsorakoztathat, eldöntheti egy fontos összetűzés kimenetelét.

– Jól gondolom, hogy leányod épp rendelkezik ilyen földekkel La Marche-ban? – kérdezte János az illendőség kedvéért. Úgyis tudta már a választ.

– Valóban, jó uram.

– Akkor nem látom okát, hogy ne javasoljam őt, ha a Shefford fiú csakugyan új menyasszony után nézne.

Ez nem volt konkrét ígéret, de persze János király nem is híres arról, hogy az ígéreteit betartaná. Walter azonban elégedetten távozott.

MÁSODIK FEJEZET

– Ismeri az ezzel kapcsolatos érzéseimet, apám. Számos örökösnőt tudnék megnevezni, akit megfelelő feleségnek tartanék, egyet-kettőt még szívesen nőül is vennék, de ön a barátja lányához kötött, aki pénzen kívül semmit sem hoz a házhoz, és több pénzre nincs szükségünk.

Guy de Thorpe csak nézte a fiát, és nagyot sóhajtott. Wulfric kései gyermek volt, épp akkor fogant, amikor már lemondott arról, hogy valaha is fia születik. Két idősebb leánya már férjhez ment, mire Wulfric világra jött. Guy némelyik unokája éppenséggel idősebb volt a fiánál. De egyszülött fiúként, vagy legalábbis egyetlen törvényes fiaként semmi hibát nem talált benne, valóban büszkeségre adott okot – leszámítva makacsságát, és azt, hogy előszeretettel szállt vitába nemzőatyjával.

Guy-hoz hasonlóan Wulfric is szálfa termetű férfi volt, a sok testgyakorlás és a háborúk tökélyre fejlesztették izomzatát. Mindketten Guy apjának sűrű, fekete haját és kék szemét örökölték, bár Guy-é világosabb árnyalatú volt, míg Wulfricé sötétebb, és Guy sűrű sörénye ma már inkább ősz volt, mint fekete. A szögletes, erős állkapocs és az egyenes, arisztokratikus orr inkább az édesanya, Anne családjára vallott. Ezzel együtt Wulfric inkább az apjára hasonlított, csak épp jóképűbb volt; legalábbis a hölgyek ugyancsak szemrevalónak találták.

– Ezért jártál háborúról háborúra, amióta a leány eladósorba került, Wulf? Hogy ne kelljen feleségül venned?

Wulfricban volt annyi becsület, hogy erre elpirult, mivel pontosan ezt tette. De igyekezett megvédeni magát.

– Csak egyszer találkoztam vele, amikor a sólyma rám támadt. Még mindig megvan a heg.

Guy elképedve nézett rá.

– Ezért nem voltál hajlandó többet velem tartani Dunburh várkastélyába? Jesú, Wulf, hiszen még gyermek volt. Egy gyermekre neheztelsz?

Wulfric még jobban elvörösödött, inkább a felidézett harag miatt, mint zavarában.

– Valóságos hárpia volt, apám. Sőt fiúként viselkedett, nem leányként, vad volt, szitkozódott, rátámadott bárkire, aki ellenszegült neki, mindegy, mekkora vagy milyen idős volt. De nem, nem ezért nem kell. Yorki Agnest akarom feleségül venni.

– Miért?

Wulfric annyira meglepődött az egyenes kérdés hallatán, hogy először szóhoz sem jutott.

– Hogy miért? – ismételte meg apja kérdését.

– Igen, miért? Szereted?

– Azt tudom, hogy szívesen látnám az ágyamban, de hogy szeretem-e? Nem. Nem hinném.

Guy megkönnyebbülten nevetett fel.

– Semmi baj a testi vágyakkal. Egészséges érzés, ha figyelmen kívül hagyod, mint mondanak róla a papok. Szerencsés fickó az, aki a házasságban megleli, még szerencsésebb, ha vele a szerelmet is. De te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy a házassághoz egyikre sincs szükség.

– Ezek szerint csodabogár vagyok, amiért inkább a feleségem, nem pedig a cselédei után vágyakoznék? – kérdezte Wulfric megmakacsolva magát.

Most Guy-on volt a sor, hogy zavarba jöjjön. Nem ment titokszámba, hogy nem szerelmes a feleségébe, Anne-be, de kedvelte, és minden tiszteletet megadott neki, olyannyira, hogy még a szeretőit is távol tartotta tőle. Nigel barátjától eltérően, aki szerelemből nősült, és a mai napig gyászolta felesége elvesztését, Guy sosem ismerte ezt az érzést, és nem is hiányolta. A testi vágyat ezzel szemben nagyon is jól ismerte, számtalan szeretője volt ennyi év alatt, és ha Anne nem is hallott róluk, a fia bizony igen.

Wulfric tekintetében azonban nem tükröződött semmiféle rosszallás. Ő maga is már zsenge kora óta élt a testi örömökkel, így nem vethetett senkire követ. Éppen ezért Guy nem látta szükségét, hogy elmagyarázza, milyen könnyű kielégíteni a testi vágyat, akár a feleséggel, akár mással. A sors ritkán adta meg az embernek, amit a szíve kívánt – de hát ilyen az élet.

– Nem fogom szégyenbe hozni a családunkat azzal, hogy a jegyességi szerződés felbontását kérem – mondta végül. – Tudod, hogy Nigel Crispin a legközelebbi barátom. Azt is tudod, hogy megmentette az életemet, amikor a lovam rám esett, én alászorultam, és a szaracén handzsár pár ujjnyira volt csak attól, hogy levágja a fejem. Akkoriban semmi mással nem hálálhattam meg, amit elfogadott volna. Jobbára hálából ajánlottam fel a szívemnek legkedvesebbet, téged, amikor végre leányokat nemzett. A családunk egyesülése másodlagos volt. Kevés súllyal esett a latba, milyen hozományt ad be a házasságba, legalábbis akkoriban.

– Akkoriban? Úgy érti, most már nagy súlya van? – kérdezte Wulfric csúfondárosan.

Guy megint felsóhajtott.

– Ha a király csak a neki járó negyvennapnyi szolgálatot követelné, akkor nem lenne fontos, de annál jóval többet kér. Ha csak a negyvennapnyi járandóságot adtad volna meg neki, nem lenne fontos, de többet adtál. Most is csatából térsz haza, és máris azt emlegeted, hogy átkelsz a csatornán a királlyal a következő hadjárattal. Nos, ami sok, az sok, Wulf. Tovább már nem tudjuk eltartani a saját várnépünket és emellett a király hadseregét is.

– Sosem említette apám, hogy gondjaink lennének – felelte Wulfric szinte vádlón.

– Nem akartam, hogy aggódj, amikor épp János csatáit vívtad. És nem súlyosak a körülmények, csak kellemetlenek, túl sok minden történt az elmúlt tíz évben, ami kimerítette a tartalékainkat. Például a király és teljes udvartartásának tavalyi látogatása, de persze ez várható volt, hiszen mindig ez történik, amerre csak jár, ezért is nem maradhat sokáig egy helyen. Azok a walesi hadjáratok még többet felemésztettek, amerre a szem ellát, sehol egy gazdaság, amely élelmet adna az embereinknek, és a walesiek elrejtőztek a hegyek között…

Guy erre több szót nem is vesztegetett. Wulfric savanyú arcot vágott, amikor visszaemlékezett, milyen hiába volt a hadviselés a walesiek ellen, akik nem vonultak ki a mezőre, hogy ott nézzenek szeme a hadsereggel, hanem lesből támadtak. Wulfric rengeteg embere odaveszett Walesben.

– Csak annyit mondok, Wulf, hogy amit a feleséged hozna…

Wulfric makacssága feléledt, és apja szavába vágott.

– Még nem a feleségem.

Guy folytatta, mintha mi sem történt volna, bár ő maga is hasonlóképp feszült volt már.

– A feleséged magával hozna annyit, amennyire jelenleg szükségünk van. Erős szövetségeseknek nem vagyunk most sem híján. Mind az öt nővéred jól ment férjhez. Földünk van bőségesen, és amint megnősültél, még többet vehetünk, ha kell, újabb kastélyokat emelhetünk, a javításokat is elvégezhetjük… Jesú, Wulf, valóságos vagyon jár a leánnyal, és ez bizony nem lebecsülendő, akár szükséges, akár nem.

Guy nagyot kortyolt italából, mielőtt rátért volna a legrosszabbra.

– Különben is, olyan régóta várakoztatod, hogy most már súlyos inzultus lenne kihátrálni, amikor a késlekedésed miatt lassan vénlánynak számít. De eddig és ne tovább! Most végre elmész érte, és a dolog végére jársz. Gondoskodj róla, hogy egy héten belül indulhass Dunburhbe!

– Ez parancs? – kérdezte Wulfric hűvösen.

– Az, ha muszáj. Nem szegem meg a szerződést, Wulf. Túl késő már, hiszen betöltötte a tizennyolcat. Szégyenbe akarsz hozni?

Wulfric erre csak egy választ adhatott.

– Nem. Elhozom – felelte dühösen. – Még feleségül is veszem. De az még a jövő zenéje, hogy együtt is élek vele – tette hozzá, azzal sarkon fordult, és nagy dérrel-dúrral kivonult a lovagteremből. Guy csak nézte, míg el nem tűnt a szeme elől, majd visszafordult a kandalló felé, és a tűzbe bámult.

Későre járt. Megvárta, míg Anne és az udvarhölgyei elhagyták a lovagtermet, és csak utána kérette magához Wulfricot. Talán mégiscsak igényt kellett volna tartania Anne támogatására.

Wulfric az anyjával sosem szállt vitába, nem úgy, mint Guy-jal. Sőt mintha élvezte is volna, hogy enged anyja kívánságainak, annyira szerette. És Anne még Guy-nál is erősebben szorgalmazta e házasságot. Ő maga noszogatta Guy-t, hogy beszéljen Wulfrickal, mielőtt egy újabb háborút talál, ahova elrohanhat. Nyilván alig várta, hogy megtölthesse a saját kincses ládáit. De legalább rávehette volna a fiát, hogy beleegyezését adja, anélkül, hogy közben észrevette volna, Wulfric mennyire viszolyog ettől.

Guy megint nagyot sóhajtott, és arra gondolt, talán rosszat tesz Nigel lányának azzal, hogy belekényszeríti a fiát ebbe a frigybe.

HARMADIK FEJEZET

Másfél napig tartó utat kellett megtenni Dunburhig, a kíséret pedig húsz fegyveresből és néhány lovagból állt. Nem a saját védelmére kellettek, hanem azért, mert visszafelé egy úrhölgyet fognak magukkal vinni, és nagy valószínűséggel a cselédeit is. Emellett János birodalma hemzsegett a haramiáktól.

János bizonyos nemesei a száműzetésük után a háborújukat kiterjesztették az országutakra, és megtámadták János kegyeltjeit. Szóval még akkor is, ha Guy nem ragaszkodott volna az óvintézkedésekhez, Wulfric magától is így döntött volna. Nem fogja hagyni, hogy az apja azzal vádolja, óvatlanságból elveszítette a jövendőbelijét, akár szíve szerint ezt szeretné, akár nem.

Jövendőbeli… Már annak a vézna kis ördögfiókának az emlékére is önkéntelenül felmordult. Féltestvére erre kérdőn felvonta a szemöldökét.

Épp az imént bontottak tábort az utazásuk második napján, és jó tempóban haladtak. Mivel sok embernek kellett szállást biztosítani, ami sosem könnyű feladat, jobbnak látta inkább az út mellett letáborozni, amikor rájuk esteledett. Visszafelé azonban mindenképp tisztességes szállást kell kerítenie, mivel a kisasszony biztosan ragaszkodni fog ahhoz, hogy ágyban töltse az éjszakát.

– Még mindig nem békéltél meg a házasság gondolatával? – kérdezte Raimund, aki ott lovagolt mellette.

– Nem, és valószínűleg soha nem is fogok – ismerte el Wulfric. – Olyan, mintha pénzen megvettek volna, és ez enyhén szólva is iszonyatos érzés.

Raimund felhorkantott.

– Akkor is, ha apánk ajánlotta fel, nem ők? Ha fordítva lenne, akkor igen, egyetértenék, de így…

– Eh, inkább szót se vesztegessünk rá…

– Nem, jobb, ha most rágódsz rajta, mielőtt szemtől szembe találod magad a lánnyal – javasolta Raimund. – Valójában miért bosszant ez a frigy, Wulf?

Wulfric felsóhajtott.

– Semmi kedvelnivaló nem volt benne gyermekként, ám annál több viszolyogtató. Nem remélem, hogy pár év alatt ennyit változott volna. Attól félek, hogy utálni fogom a feleségemet.

– Bizony, nem ez lenne az első eset, hogy ilyesmi megesik – kuncogott Raimund. – Ha kellemes házasságra vágysz, akkor nézd a jobbágyokat. Ők bezzeg választhatnak házastársat. A nemeseknek nincs ekkora szerencséjük.

Raimund ezt olyan csúfondáros mondta, hogy Wulfric ököllel a fivére felé csapott, de az nevetve elhajolt.

– Nem kell emlékeztetned, hogy te magad választottad a feleségedet, és hőn szereted – sziszegte Wulfric. – És nem is vagy jobbágy – tette hozzá morogva.

Raimund szelíden mosolygott fivérére, mert nem sokan tartanák nemesnek ekkora meggyőződéssel, mint Wulfric, mivel Raimund édesanyja valóban jobbágy volt, így fia abba a hálátlan helyzetbe került, hogy sem a jobbágyok, sem a nemesek nem fogadták el. Ám Raimund a legtöbb balkézről született gyermeknél szerencsésebb volt, mivel Guy elismerte fiának, gyámságba adta, ahol lovaggá képezték, és a lovaggá ütés után egy kis erődöt adományozott neki, amelyet sajátjának hívhatott.

A birtoknak hála szíve szerint nősülhetett: Sir Richard leányát, Eloise-t vette feleségül. Richard maga is föld nélküli lovag volt Guy várában, ezért nemigen reménykedhetett abban, hogy vagyonos kérőt talál egyetlen gyermeke számára, és igencsak megörült, amikor Raimund jelezte érdeklődését. Nem, Raimund nem irigyelte a fivérét, hogy a gróf egyetlen törvényes fia. Ő maga egyszerű életet élt, és így szerette. Wulfric élete mindig is ezerszer bonyolultabb lesz.

– Mennyi idő is telt el azóta, hogy először találkoztál vele? – kérdezte Raimund puhatolózva.

– Közel tizenkét esztendő.

Raimund a szemét forgatta.

– Az ég áldjon meg! Úgy véled, semmit sem változott ennyi idő alatt? Szerinted azóta nem tanították meg a rangjához illő viselkedésre? Meglehet, a bocsánatodért fog esedezni azért, amiért kivívta ellenszenved. Hm… Mégis mivel vívta ki?

– Hatesztendős volt, én tizenhárom, és én tudtam róla, hogy a jegyesem, még akkor is, ha ő nem. Megkerestem, mert találkozni akartam vele. Dunburh istállósoránál találtam rá két vele egyidős fiú társaságában. Egy nagy északi sólymot mutogatott nekik, azt állítva, hogy az övé. Még karjába is vette a madarat. Majdnem akkora volt, mint ő.

Ahogy elkezdte mesélni a történetet, tisztán felidéződött benne a nap, amikor találkozott a jegyesével. A leány piszkos volt, mintha egész nap sárban hempergett volna, és pimasz arca csupa maszat. Kis termetéhez képest a lábai hosszúak voltak, amit messziről észre lehetett venni, mivel nem leányhoz illő módon öltözött, hanem szíjas harisnyát, durva szövésű tunikát viselt, hasonlót a vele levő fiúk öltözékéhez.

Éppenséggel Wulfric elsőre nem is tudta eldönteni, hármuk közül melyik a leány, pedig akiket megkérdezett, merre találja, előre figyelmeztették a kisasszony ruházata miatt. Dunburh népe remek tréfának tartotta, hogy az uruk lánya önszántából így öltözik.

A jobbágyok között előfordult, hogy fiú módra öltöztették leányaikat, de csakis akkor, ha nem volt pénzük női viseletre, és a gyermek így levetett férfiholmikat hordott. De miféle nő az, főleg nemesi vérből való, aki szándékosan öltözik férfinak? Hát ő. És a hátul összefogott hosszú barna haj és a piszok miatt Wulfric magától sosem jött volna rá, a három közül melyik a jegyese.

Akkor döbbent rá, hogy a madarat tartó gyermek az, amikor valaki odakiáltotta a nevét. A karján ülő sólyom meg sem rezzent, és Wulfric ösztöne azt súgta, meg kell védenie a lányt, aki bizonyára nem is sejti, milyen veszélyesek a vadászmadarak. Különben is, túl ifjú ahhoz, hogy a közelébe engedjék egy ilyen állatnak. Nyilván a lány beosont ide, míg a solymász máshol járt.

Ekkor hallotta, hogy mivel dicsekszik hiszékeny pajtásainak.

– Most már az enyém. Csak tőlem fogad el ételt.

Az övé? Wulfric önkéntelenül, hitetlenkedve horkantott fel, amivel magára vonta a lány figyelmét, akinek tekintete mindössze kíváncsiságot tükrözött. Végül is túl fiatal volt ahhoz, hogy felfogja, az idegen fiú gyakorlatilag hazugnak nevezte.

– Ki vagy te? – a lány csak ennyit kérdezett.

– A férfi, akihez feleségül mégy, amikor elég idős leszel a frigyhez.

Wulfric nem értette, a lány e szavakat miért találta sértőnek, hiszen csak az igazat mondta. A lány világoszöld szeme megvillant, majd aranylón felizzott, messziről is látszott, hogy mennyire feldühödött.

– Dührohamot kapott, közölte, hogy én hazudok, és mindenféle válogatott szitkokat vágott a fejemhez – mondta Raimundnak. – Aztán utasított… utasított, hogy tűnjek el a szeme elől!

Raimund megpróbálta visszatartani a nevetést, de nem igazán sikerült.

– Jesú, egy ilyen aprócska gyermek?

– Ilyen aprócska ördögfajzat – helyesbített Wulfric. – Amikor nem mozdultam, mert annyira megdöbbentem, láttam, hogy összeszűkül a szeme, majd épp csak megemelte a karját, hogy egyenesen rám küldje a sólymot. Az arcom elé kaptam a kezem, hogy védjem magam, de hiba volt. A madár a csőrével elkapta az ujjam első két percét, és nem engedett.

Raimund halkan füttyentett.

– Szerencse, hogy nem veszett oda az ujjad.

– Elég nagy darabon felszakadt a bőr, a heg meg is maradt. Leráztam magamról azt a dögöt, és nekicsapódott a falnak. Nem tudom, hogy elpusztult-e, de a kis boszorkány egyértelműen azt hitte, mert mindkét apró öklével nekem esett, amivel túl nagyot nem árthatott nekem, hiszen mint tudod, a koromhoz képest termetes voltam, ő pedig alig ért fel a derekamig. De belém is harapott, és amikor felüvöltöttem, az egyik ütése igencsak érzékeny helyen talált el, és térdre rogytam.

Raimund elvigyorodott.

– Nos, mivel tudom, hogy azóta elégedett nők sokasága kezeskedne érted, ha jól sejtem, nem ért súlyos sérülés.

Wulfric mérges pillantást vetett rá.

– Egyáltalán nem volt vicces, fivérem. Nagyon fájt, és a kis fúria csak ütött tovább, de addigra már lekerültem az ő szintjére, és a fejemet csépelte. Majdnem kiszúrta a szemem. Összekarmolta a képem.

Ennél sokkal rosszabb volt, de ezt nem szívesen ismerte be. Az ágyéka elviselhetetlenül sajgott az ütéstől, sérült kezéből csorgott a vér, és mindent összekent, a padlót, magát, a lányt. És a lány olyan volt, mint a forgószél, Wulfric nem tudta elkapni a kezét, hogy megállítsa, nem tudta lefogni vérző kezével legalább annyi ideig, hogy nyugta legyen tőle, mert a kis boszorka mindig ki tudott szabadulni a szorításából.

Megérdemelt volna egy alapos fejbe kólintást, de sosem ütött meg gyermeket, sem nála kisebbeket, főleg lányt nem. De mivel kímélni akarta, ő maga egyre több sérülést szerzett. Végre valahára sikerült ellöknie magától, épp elég erővel ahhoz, hogy messzire repüljön, majd feltápászkodott, menekülőre fogta, csak úgy szedte a lábát.

Hála az égnek, többet nem látta. Erről gondoskodott. A sebét elrejtette apja elől, és valami mondvacsinált ürüggyel visszatért Lord Edwardhoz, akinél gyámságban nevelkedett, és ahol találkozott és összebarátkozott fivérével, Raimunddal, akit szintén Edward Fitzallenhez küldtek tanulni. Innentől kezdve külön gondot fordított arra, hogy sose legyen otthon Sheffordban, amikor Nigel látogatóba érkezett a családjával, és ő maga sosem tért vissza Dunburhbe apja oldalán.

– Ugye tudod – jegyezte meg Raimund –, hogy most már nem ilyen, mert valaki a szárnya alá vette, és megtanította, hogyan kell hölgyhöz illően viselkedni?

– Igen, tudom. Nem fog az öklével megint nekem támadni, sosem merészelne ilyet. De hogyan tanítasz meg egy fúriát arra, hogy ne legyen az, amikor annak született?

– Talán kedves szavakkal, és úgy, hogy nem adsz rá okot, hogy fúriaként viselkedjen?

Wulfric felhorkantott.

– Nem arra értem, én miképp tanítsam meg, hanem hogy bárki is megtanította rá, mert azt kétlem. Lehet, hogy úri hölgynek látszik már, de attól tartok, ugyanúgy csak cicomába bújtatott ördögfióka maradt. És amint összeszűkül az a ravasz zöld szeme…

– Akkor mi lesz?

Wulfric felsóhajtott.

– Bár tudnám…

NEGYEDIK FEJEZET

– Ha jól emlékszem, már csak egyórányi járóföldre lehet Dunburh várkastélya – jegyezte meg Wulfric körbenézve a tájon. – Azon a dombon túl kell lennie ott a távolban. Ami azt illeti, ha átvágunk ezen az erdőn, akkor hamarabb odaérünk, mert az út ide-oda kanyarog, mielőtt visszafordul Dunburh felé.

Az erdőn át kitaposott ösvény vezetett, nyilván mindenki arra rövidítette le az utat. Az évnek ezen szakában kevés levél maradt a fák ágain, így át lehetett látni közöttük, és ugyan sűrű volt az erdő, tisztán ki lehetett venni a túlsó szélét, és azon túl a mezőt, és még távolabb a falut.

– Tizenkét esztendőn át kerülöd ezt a vidéket, erre most hirtelen alig várod, hogy megérkezz – ugratta Raimund.

– Azt várom, hogy a tűz melegénél megpihenjek – vágott vissza Wulfric dühös pillantással.

Raimund ügyet sem vetett erre a pillantásra, de azzal egyetértett, hogy a tűz melege jót fog tenni. Az égen sehol egy felhő, de a levegő határozottan lehűlt reggel óta. Mindegyikükre ráfér egy kis meleg, és az is, hogy végre átmozgathassák elgémberedett tagjaikat.

– Mi lenne, ha az országúton maradnánk, és az utolsó mérföldön versenyeznénk? – vetette fel Raimund.

Wulfric a szemét forgatta.

– Remek ötlet, ha azt akarod, hogy a várkapukat sietve bezárják előttünk, hiszen nem tudják, kik vagyunk. Nem, így nem jutnánk egyhamar tűz közelébe. Átvágunk az erdőn, és a falujuk végében jutunk ki.

Nem várta meg az esetleges újabb javaslatokat, hanem ráfordult a keskeny ösvényre. Hamarosan kiértek a mezőre, majd megérkeztek a faluhoz, amelyet megkerültek, hogy ne keltsenek riadalmat a jobbágyok között, bár nem sokan jártak odakint egy ilyen hideg napon, mivel ilyenkor már nem művelték sem a földeket, sem a kerteket.

A várkastély még mindig messze volt, egy újabb fás területen túl, de a fák csúcsai fölött már látszottak tornyai. A következő ösvényt sűrűbb növényzet szegélyezte, jobbára megbarnult bozót, bár zöld fenyő is akadt jócskán, amelyek szinte eltakarták előlük a várat.

Amikor a fél utat már megtették a vár és a falu között, fegyvercsörgés zaja jutott el hozzájuk. Wulfricot e hang mosolygásra késztette. Harcos ember, az élete nagy részében ezért gyakorlatozott, remekül helytállt, és épp ezért szívesen használta megszerzett tudását. Raimund hasonlóan érzett. Egymásra vigyorogtak, majd megsarkantyúzták lovukat, hogy bevegyék az ösvény következő kanyarját.

Valóban csetepatéra bukkantak. Először azt hitték, gyakorlatoznak, de ahhoz túl sokan voltak, és a felfordulás közepén egy nő állt.

Négy férfi ült lovon, nagyjából heten gyalogosan voltak, beleszámolva a nőt is, de mindnyájan vastag téli köpönyeget viseltek, így nem lehetett megmondani a felfordulásban, ki lehet dunburhi, és kik a támadók. Wulfric éppen ezért nem vágtathatott közéjük, hogy lekaszabolja a bajkeverőket.

Megállította embereit, de még így sem vették őket észre, ami nem tetszett Wulfricnak, ezért előrébb ment, és azt kiáltotta:

– Ki szorul segítségre?

Kétszer is kiáltania kellett, akkora volt a kardcsapások keltette zaj. Ám a második kiáltásra már felfigyeltek, ahogyan a mögötte felsorakozó húsz lovasra is, és egy rövid pillanatig néma csend telepedett rájuk, mialatt mindenki döbbenten nézett az újonnan jöttekre.

Ám a csend rövid ideig tartott, mert a négy lovas azonnal szétszéledt, és az ösvény két oldalán eltűntek a fák közt. Lehetséges, hogy dunburhiak, és a vár felé igyekeztek, abban a hitben, hogy a támadók segítséget kaptak, de ez nem valószínű, mivel a nő ott maradt, és odajött hozzájuk, hogy pukedlizzen.

Míg meghajolt, a köpönyeg szétnyílt, és gazdagon díszített öltözék bukkant ki alóla. Ezek szerint úri hölgy, mégpedig roppant szemrevaló. Wulfric azonnal feléledt. A nőn látszott, hogy halálra rémült, és csak most kezdett visszatérni az arcba a vér. Vállára omló főkötője félrecsúszott, felfedve sötétbarna haját, és amikor felnézett Wulfricra, világoszöld szeme úgy csillant meg, mint a legtisztább csiszolt peridot.

Zöld szempár? Jesú, csak nem ő az? A jegyese, aki illedelmesen meghálálja a segítséget? Nem, ennyire nem lehet szerencsés. Nem fejlődhetett ilyen pompás fehérszeméllyé!

Még a lány hangja is megnyugtatóan, lágyan zengett, amikor megszólalt:

– Érkezése ennél jobb időben nem is történhetett volna, jó uram, és nagyra értékeljük…

A hölgy azonban nem fejezhette be, mert durván félrelökte egy siheder, aki szikrázó szemmel nézett fel Wulfricra, és így kiáltott:

– Ne ücsörögjön itt a lován, mint egy részeg paraszt! Eredjen utánuk! El kell kapni őket!

Wulfric megdermedt, még soha az életben nem sértették meg ennyire. A vakmerő gyerek alig lehetett tizennégy esztendős, a gúnyája a legalantasabb jobbágyé. Wulfric mindössze ennyit látott belőle, és már szállt is le a lováról, hogy kitekerje a fiú nyakát.

Ám mielőtt átemelte volna a lábát a nyereg fölött, a fiú a korábbihoz hasonló megvető hangon azt morogta:

– Tehetetlen fickók, és még ők nevezik lovagnak magukat. Segítséget ajánlanak, aztán a kisujjukat sem mozdítják…

Wulfric visszaült a nyeregbe, és megindította a lovát. Az ostoba fiúnak annyi sütnivalója sem volt, hogy nyaka közé kapja a lábát, mielőtt a ló odaérne hozzá, csak állt ott dacosan, szinte várva, hogy Wulfric elveszítse emberi mivoltát. Wulfric csodálta a bátorságát, de az ostobaságát nem, és a fiú bizonyára félnótás lehetett, ha így mert beszélni egy lovaggal. Ez volt az egyetlen ok, ami miatt nem lendítette a kezét, mert sosem ütött meg gyermeket, nőt, sem bolondokat, akik azt sem tudták, mit cselekszenek.

Higgadtan szólt le a lóról:

– Jobban szeretted volna folytatni a vesztes csatát? Véget vetettem a csetepaténak. Ennél többet nem ajánlottam.

– Hagyta, hogy elmeneküljenek! – vágta oda a fiú vádlón.

– Nem vagyok törvényszolga, hogy haramiákat kergessek, és ha még egy szót szólsz hozzám, fickó, akkor a nyelvedet fogom felszolgáltatni vacsorára.

Ezen a ponton a hölgy odalépett a fiú elé, és békítőleg Wulfric felé nyújtotta a kezét.

– Kérem, elég az erőszakból!

A fiú bizonyára a szolgája volt, ezért próbálta védeni. És Wulfric annyira elégedett volt jegyese új küllemével és modorával, hogy bármiben hajlandó lett volna neki engedni.

– Ahogy óhajtja, úrnőm. Visszakísérhetem Dunburhbe? Épp oda tartok.

A hölgy szégyellősen bólintott, de megkérdezte:

– Atyámhoz jött látogatóba?

Wulfric a leggálánsabb mosolyával válaszolt. Minden kételye eloszlott, valóban a jegyese állt előtte.

Óvatosan felemelte a nyeregbe maga elé. Könnyű volt, mint egy gyermek. Nyári rózsák illata lengte körül. Jesú, egyszeriben boldog lett.

– Valóban Lord Nigelhez tartok, és önhöz – tette hozzá, amikor a hölgy elhelyezkedett.

A kisasszony hátrafordult, bájos szeme meglepetten kerekedett el.

– Hozzám?

– Talán korábban kellett volna bemutatkoznom – vigyorgott. – Wulfric de Thorpe vagyok, és határtalan az örömöm, hogy ismét láthatom, úrnőm.

Nem a hölgy kapott levegő után, hanem valaki lent a földön. Wulfric körbenézett, ki lehet az, akit így meglepett a kiléte, de csak azt a féleszű fiút látta, ahogy rohan a várkastély felé.

Összevont szemöldökkel nézett a gyerek után. Épp arra gondolt, mindenképp vált pár szót Lord Nigellel, hogy leckéztesse meg a fickót, amikor a hölgy megszólalt.

– De hiszen még sosem találkoztunk.

Wulfric magában mosolygott. Remek. Ezek szerint a kisasszony nem emlékszik balszerencsés első találkozásukra, és mivel ő maga is szívesen elfeledné örökre, inkább nem is idézi fel az emléket.

– Nézze el tévedésem, kisasszony. Az örömöm ennek ellenére határtalan. Biztos vagyok benne, hogy értesíteni szeretné atyját az imént történtekről, ahogyan jómagam is, ezért induljunk is vissza a kastélyba.

Ügetve kevesebb, mint egy fertályóra alatt oda is értek. A támadás pont olyan messze történt a falutól és a vártól is, hogy a fegyvercsörgést egyik helyről sem lehetett hallani. Vajon szándékosan? Valószínűleg. Wulfric most már azt kívánta, bárcsak mégis a gazemberek után küldte volna az embereit. Hiszen a jegyesére támadtak, bár ő maga erről csak jóval az után szerzett tudomást, hogy azok szétszéledtek. Ám akár szándékosan, akár tévedésből, senki sem támadhat arra, ami az övé, mert annak súlyos következményei lesznek.

Amint beértek a falak közé, a hölgy azonnal kimentette magát, és besietett az épületbe. Wulfric, mielőtt követte volna, kint maradt, hogy beszéljen Nigel várnagyával az emberei elszállásolásáról, és több emberét is visszaküldte, hátha a támadók nyomára bukkannak. Sosem árt segíteni Lord Nigelnek kézre keríteni azokat a gazembereket.

Dunburh nem olyannak tűnt, mint az emlékeiben: jóval kiterjedtebb volt, mint akkoriban, amikor Wulfric utoljára látta. Ugyancsak előkelő erődítmény egy olyan jelentéktelen nemes számára, mint Nigel Crispin, de persze kevesen kérkedhetnek akkora vagyonnal, mint a lord, még az ország legnagyobb grófjai közül is csak páran.

Vastag várfalat emeltek Dunburh védelmére, bőven megkétszerezve a belső udvar méretét, de a régi védfal is állt még, és számos új épületet húztak fel a kettő között. Bizony bőven elég épület volt itt, ahol egy nagyobb sereget is kényelmesen el lehetne szállásolni, a két gyakorlóudvar is a rendelkezésükre állt, sőt külön területet szenteltek az íjászoknak.

Wulfric alig várta, hogy ismét csatlakozhasson jegyeséhez, és jobban megismerhesse, ezért hamarosan ő maga is bement a magasba nyúló erődbe. Még mindig alig mert hinni a szerencséjének, hogy a kisasszony ennyire megváltozott. Valaki ezek szerint valóban a szárnya alá vette, és megtanította neki az illendő viselkedést. Ennél eszményibb feleséget el sem tudott volna képzelni magának: halk szavú, szerény és szemrevaló!

Sokkal csinosabb volt, mint yorki Agnes, a bőre simább, bájos arca elbűvölő. Nem szította fel a testi vágyait, mint Agnes, de nem kételkedett benne, hogy ez is bekövetkezik majd. Annyira meglepte e váratlan, ám örömteli fordulat, hogy kevés más érzelemnek maradt hely.

A belső lépcsősor a fáklyákkal megvilágított lovagterembe vezetett. A kápolna is odafent kapott helyet az előépületben, és mindkettőhöz egy meglehetősen tágas előtéren át lehetett eljutni. Újabb lépcsősor vitt fel az erőd negyedik szintjére.

Wulfric siettében majdnem összeütközött egy apró alakkal, aki épp akkor lépett ki a kápolnából. Csupán egy pillanat kellett, hogy felismerje, és még annyi sem, hogy érezze, feláll a hátán a szőr. A szolga bizonyosan agyalágyult volt, más mentsége nem lehetett arra, hogy így merészelt beszélni egy lovaggal, de ezek szerint elkerülte a büntetést, és ez nem volt Wulfric ínyére.

Éppen ezért megvetően így szólt:

– Feloldozásért imádkoztál arcátlanságodért? – Remélte, hogy a fiú felismeri a vétkét, megriad a következményektől, és soha többet nem tesz ilyet.

Ám a fiú bátran szembefordult vele.

– Azért imádkoztam, hogy maga elmenjen, de látom, az imáim nem találtak meghallgatásra.

Ami sok, az sok! Ez a fickó mégiscsak egy szolga. Nincs az a szolga, akit ne pofoznának fel, ha egy nemessel így mer szájalni. Wulfric épp erre készült, de a fiú többet ügyet sem vetett rá, ehelyett elfordult, hogy bemenjen a lovagterembe. Láthatóan annyira megszokta, hogy azt mond, amit akar, hogy nem félt a számonkéréstől.

A felbőszült Wulfric azonnal utáneredt, ha kell, le is kergette volna a fiút a konyhába, de a teremben többen is észrevették, és Nigel odakiáltott neki, így kénytelen volt teljes figyelmét a házigazdának szentelni.

Amikor azonban megpillantotta jegyesét az apa mellett, valamelyest enyhült a haragja, és máris jobb kedvvel vágott át a lovagtermen. Nigel vagyonának köszönhetően ez a helyiség is átalakult. Nem csupán egyetlen magas támlájú szék állt bent, amelyet rendszerint a kastély urának tartottak fenn, hanem négy, és mindegyiket vastag szőrme borította, hogy még kényelmesebb legyen. Alacsony faragott asztal állt közöttük, rajta tálcán frissítők. Wulfric zsámolyokat és padokat is látott, ami arra utalt, hogy a helyiséget sokan használják.

A kandallóban tűz duruzsolt, barátságos meleget árasztva a kintről érkezőkre, de a tágas terem többi része sem volt hűvös. A gyenge fényt beengedő ablakok mindegyike drága üvegből készült, kordában tartva a csípős hideget. A kőfalakat hatalmas kárpitok fedték, amelyek szintén felfogták a huzatot.

A lovagterem épp olyan volt, mint a többi, arra tervezték, hogy egyszerre elférjen bent a várnép színe-java, mégis sokkal fényűzőbb és kényelmes volt, mint azok, ahol Wulfric eddig megfordult. Maga a király is megirigyelné ezt a termet, gondolta Wulfric, és elgondolkodott, vajon János járt-e már itt. Vélhetőleg nem, különben már rég szerét ejtette volna, hogy elorozza.

Wulfric nehezen emésztette meg, hogy olyan királyt szolgál hűségesen, akit a legkevésbé sem kedvel. Ám ezek az érzések nem különböztek oly nagymértékben attól, amit az ország nemeseinek többsége iránt érzett. János kevés barátot, de annál több ellenséget szerzett, de mégiscsak a királyuk, és a becsületes emberek megtartják, amire felesküdtek, mindaddig, míg tovább már nem tűrhetnek.

Nigel eléjött, és odavezette a tűzhöz. Úgy tűnt, örül Wulfric érkezésének, és szívélyesen üdvözölte.

– Öröm a szívemnek, hogy végre itt vagy, Wulfric, és családjaink egyesülhetnek. Édesapád megüzente, hogy jössz, de nem vártunk ilyen hamar, különben figyelmeztettem volna a lányom, hogy készítse fel magát. De mint látom, már találkoztatok.

Közben odaértek a kandallóhoz, ahol az említett hölgy idegesen ácsorgott, és őket várta. Wulfric sietett enyhíteni szorongását: melegen rámosolygott, megfogta reszkető kezét, és az ajkához emelte.

– Valóban találkoztunk már – mondta Nigelnek, de a szemét le sem vette a hölgyről. – Habár hivatalosan nem mutattak be minket egymásnak.

– Nem én vagyok a jegyese, Lord Wulfric.

A lány arca lángolt, mert nem mondta előbb, kint a fák közt, amikor kellett volna. Félénksége nem engedte szólni, és félt, hogy felbosszantja a férfit. Nem merte megkockáztatni, hogy ezt a hatalmas lovagot felingerelje, hiszen rettegett a haragos férfiaktól.

Láthatóan a férfi is összezavarodott, amit roppantul sajnált, ezért gyorsan megmagyarázta.

– Én a húga vagyok, Jhone.

Most már Nigel is zavartan pislogott.

– De hiszen találkoztál Milisanttel, nem igaz, fiam? Együtt léptetek be a terembe.

Wulfric a bejárat felé kapta a fejét. Egyedül lépett be, leszámítva azt a… fiút. Jesú, édes istenem, add, hogy ne legyen igaz! Ez azt jelentené, hogy a lány cseppet sem változott ennyi év alatt… Azt jelentené, hogy mégiscsak a fúria mellett kell kikötnie. Pont ettől félt.

ÖTÖDIK FEJEZET

– Menj fel Milisantért, Jhone, és gondoskodj róla, hogy most az egyszer rendesen felöltözzön.

Nigel ezt az utasítást adta a lányának, annak a lányának, akiről Wulfric pár órával korábban tévesen azt hitte, az övé. Egyértelműnek tűnt, hogy Milisant Crispin nem fog lejönni a lovagterembe, sem rendesen felöltözve, sem másképp. Most az egyszer? Jesú, ez azt jelenti, hogy a leány sosem öltözködött, sosem viselkedett hölgyhöz illően?

Wulfric tartotta a nyelvét, mert nem akarta vérig sérteni apja legjobb barátját, de nehezére esett hallgatni, miközben emésztette a düh, hogy a nő, akihez kényszerítik, a legkevésbé sem volt nőies. Hogyan hagyhatta ez az ember, hogy az idősebbik lánya, ráadásul az örököse, így elvaduljon, és még csak meg sem feddik érte?

Míg vártak, Nigel igyekezett vendégét válogatott történetekkel szórakoztatni Richárd királyról, akit csodált, és a háborúkról, amelyekben részt vett. Harcedzett öreg lovag volt, aki sok csatát látott. Jó öt évvel fiatalabb volt Wulfric apjánál, ifjúként mentek együtt a keresztes háborúba. Guy addigra már kiházasította két lányát, mielőtt elindult a Szentföldre, de Nigel csak a feleségét hagyta itthon. Csak azután nemzett gyermeket, hogy visszatért Angliába.

Wulfric most már homályosan emlékezett is, hogy hallotta, Nigelnek két lánya van. Nemigen figyelt annak idején, amikor ezt megemlítették, mivel a legkevésbé sem érdekelte Nigel másik gyereke. Azt is tudta, hogy Nigel felesége nem sokkal Milisant születése után meghalt – de csak azért, mert a lánynak nincs anyja, aki illendő magaviseletre tanította volna, még nem menthető ez a viselkedés. Sok asszony hal meg a szülésben, a lányuk mégis megfelelő neveltetésben részesül.

Kellemetlen csend telepedett rájuk, ahogy a várakozás egyre jobban elhúzódott. Szolgák jöttek és mentek. A kecskelábú asztalokat felállították a vacsorára készülődve, de a két nő még mindig nem tért vissza a lovagterembe.

Nigel végül felsóhajtott, és zavartan mosolyogva így szólt:

– Meglehet, illene magyarázattal szolgálnom idősebbik lányomról, Milisantről. Nem ilyennek várna az ember egy vele egyidős kisasszonyt.

Ez enyhe kifejezés, gondolta Wulfric, de csak annyit mondott:

– Ezt jómagam is észrevettem.

Nigel még ettől a választól is feszengeni kezdett.

– Sosem értettem, miért, de mindig is inkább a fiam, mint lányom szeretett volna lenni. Pedig nem számít, így is, úgy is az örökösöm, de ő ezt nem így látja. Ha tehetné, kardot kötne oldalára, és lovagnak állna. Dühíti, hogy nem olyan erős, mint szeretne lenni. Ezért más férfias dolgokba kezd, amivel könnyebben boldogul.

Wulfric szinte félt rákérdeznie, de tudni akarta:

– Más dolgokba?

– Vadászik, nem hölgy, hanem vadászember módjára. Megtanult íjjal lőni. Igazság szerint nem ismerek embert, aki nála pontosabban célozna. Egymaga kidolgozta Dunburh védelmét, ha esetleg arra kerülne a sor, hogy neki kell megvédenie. Persze a szükség sosem hozna ilyet, de büszkeséggel tölti el, hogy képes lenne rá. Olyan állatokkal barátkozik, amelyeket szerinte nem lenne szabad levadászni… Különleges kapcsolatot ápol az állatokkal, kicsi gyermek kora óta könnyedén meg tudja szelídíteni a legvadabb jószágot is.

Wulfric ezt hallva elvörösödött. Kénytelen volt elismeri, hogy csakugyan a gyermek Milisanté lehetett az a sólyom, amelyről annyi évvel ezelőtt azt állította, hogy ő maga szelídítette meg.

– Vagyis férfias foglalatosságokat űz. Ez azt jelenti, hogy lenézi a női tevékenységeket?

– Nem csupán lenézi, egyenesen elutasítja őket – felelte Nigel nagyot sóhajtva. – Bizonyára feltűnt az öltözéke. Nem arról van szó, hogy nem próbálkoztam, de egyszerűen képtelen voltam rávenni, hogy azokat a ruhákat vegye fel, amelyek viselésére született. Nem adok neki pénzt, hogy saját maga vegye a ruháit, hanem úgy varratom. De elcseréli a finom holmikat a jobbágyok gúnyáira, mert abban szeret járni. Elveszem tőle, de akkor friss húst ad cserébe azokért a rongyokért. Azt is elveszem tőle. Jesú, a jobbágyaim kifogytak a ruhából, és szinte mezítelenül jártak azon a nyáron, amikor megpróbáltam Milisantet megzabolázni.

Udvariatlanság lett volna megkérdezni, miért nem parancsolnak rá egyszerűen a lányra. Wulfric inkább nem akarta megtudni, hogy a lány ennyire nem tiszteli az apját, hogy nem fogad neki szót. De joga volt tudni a legrosszabbat, bár mi lehetne még ennél is rosszabb?

– Nem veszi észre, hogy nevetségesen fest férfinak öltözve?

– Azt hiszed, érdekli? Nem, a legkevésbé sem érdekli a külleme. Nincs benne egy csepp női hiúság sem.

Wulfric most már felsóhajtott. Nincs mese, muszáj rákérdeznie:

– Miért hagyták ezt neki? Miért nem nyesték vissza ezt a vadhajtást idejekorán, mielőtt ilyen nőietlenné vált volna?

Mint várta, a kérdés meglehetősen zavarba hozta Nigelt.

– Az én hibám, mint talán gyanítod is. Az egyetlen mentségem az, hogy nem tudtam, Mili nem úgy viselkedik, mint kéne, és amikor tudomást szereztem erről, már túl késő volt. Amikor a feleségem elhunyt, kifordultam önmagamból. Amikor jelen voltam, akkor sem voltam ott. Nem biztos, hogy érted, milyen mélységbe süllyedtem gyászomban, de alig emlékszem bármire is a halála utáni első néhány évből.

– Apám említette, mennyire szerette a feleségét – jegyezte meg Wulfric feszengve, mert Nigel úgy nézett ki, mint aki kész megint visszasüllyedni a gyászba.

– Igen, rajongtam érte, de erre csak akkor eszméltem rá, amikor már nem volt közöttünk. A fivérem, Albert, isten óvja, akkoriban velünk lakott. Rábíztam a lányok gondozását, de ő maga is özvegyember volt, és szórakoztatónak találta Milisant fiús viselkedését, ezért nem zabolázta meg.

– De azt mondta, ön is itt volt.

– Igen, de ritkán voltam józan, fiam – ismerte el Nigel. – És a lányok gyakran adták ki magukat egymásnak. Ez volt a kedvenc szórakozásuk. Szóval amikor Jhone-t láttam, azt hittem, Milisant az, ezért nem is gyanakodtam, hogy nem úgy mennek a dolgok, ahogy kellene, mindaddig, mint említettem is, már túl késő volt. Amikor végül számomra is kiderült, mivé cseperedett, már hajlíthatatlan volt. Nem volt hajlandó engedelmeskedni.

Wulfric kissé megdermedt.

– Nem volt hajlandó?

– Nagyon tüzes teremtés az én Milisantem, nem úgy, mint a húga, Jhone, aki szerény. A szenvedélyes természetét és bátorságát az anyjától örökölte. Ez az oka, hogy nem tudtam szigorúan bánni vele. Attól tartok, pontosan tudja, hogy túlságosan is emlékeztet az anyjára, és visszaél ezzel.

Nem az apa dolga a leányai jellemének formálása, csak a fiaira kell gondot fordítania, és mivel Wulfric igazságos akart lenni, meg is jegyezte:

– Senki sem várná öntől, hogy oktassa, de egyetlen hölgy sem volt itt, akire ezt rá lehetett volna bízni?

Nigel megrázta a fejét.

– Egyetlen magas rangú úri hölgy sem élt itt a feleségem halála óta, csak a lovagok asszonyai, de egyikük sem volt elég erős akaratú ahhoz, hogy vitába szálljon a lányommal. Amikor végre magamhoz tértem, és rájöttem, Milisant nem kapja meg a megfelelő oktatást, elküldtem Fulbray várkastélyába gyámságba, abban a reményben, hogy Lord Hugh felesége a szárnya alá veszi. Ám addigra már elkéstem ezzel, Milisantre túl sokáig hagytunk rá mindent, és többévnyi próbálkozás után visszaküldték azzal az üzenettel, hogy reménytelen. Mindent bevetettek, amivel nem okoztak neki komoly fájdalmat, de az enyhe büntetések mit sem értek.