Yrsa Sigurđardóttir

PRÉDA

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Bráðin

Copyright © Yrsa Sigurđardóttir, 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2020

Magyar fordítás © Torma Péter, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-237-7 (papír)

ISBN 978-963-614-238-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Tördelés, nyomdai előkészítés: Scriptor Kft.

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Váraljai Nóra

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Ezt a könyvet édesapámnak,

Sigurđur B. Thorsteinssonnak ajánlom

PROLÓGUS

A küszöbön álló nő egyáltalán nem úgy nézett ki, amilyennek Kolbeinn elképzelte, amikor telefonon beszéltek. Sötét hangja korántsem illett karcsú alakjához és derűs arcához. Valaki kiéltebbre számított, akinek cigaretta lóg a szája sarkából, és a zsebében ott figyel a kétdekás vodkásüveg. Erről a nőről inkább tudta elképzelni, hogy spenótdzsúszt iszik, mint hogy alkoholt, azt pedig egyáltalán nem, hogy dohányozna. De amikor megszólalt, semmi kétsége nem maradt afelől, hogy vele beszélt korábban.

– Elnézést, hogy eddig tartott. Csak nem volt okom bejönni a városba. – A nő átadott egy kartondobozt. Kolbeinn elvette, és a súlyát méregette. Könyvek lehettek benne. – Ahogy mondtam, a padláson találtuk. Egy kupac megmaradt a szigetelés mögött. Gondolom, ezért felejtődött ott, amikor kipakolták a házat.

Kolbeinn elnézést kért, amiért a bátyjával nem néztek körül elég alaposan a padláson. A nő azt felelte, semmi gond. Ő egy biciklit hagyott a tárolóban, amikor a férjével Kolbeinn apjának a házába költöztek a lakásukból. Ilyesmi előfordul.

A doboz csupa por volt. Kolbeinn letette. Elöl-hátul egy olyan margarin márkajelzése díszelgett rajta, amit már nem is lehetett kapni. Nem is emlékezett rá, hogy látta-e valaha a boltban. Évtizedekkel ezelőtt csomagolhatták ebbe a dobozba.

A nőnek hirtelen eszébe jutott valami.

– Ja igen! Hoztam még valamit. Nem tudom, hogy kell-e, de nem akartam kidobni.

Átlátszó nejlonzacskót húzott elő a zsebéből, és odaadta. Valami barna volt benne.

– Egy fél pár cipő. Ősszel találtuk, amikor az alapot ástuk a terasznak. Gondoltam, talán az öné vagy a bátyjáé lehetett.

Jobban megnézve tényleg felismerhető volt, hogy egy cipő van a zacskóban. Egy fél pár fűzős, barna gyerekcipő. Bár az eredeti színét nehéz lett volna megmondani. Lehetett fehér is. A fűzőjének legalábbis biztosan megváltozott a színe, és most olyan barna volt, mint a föld, ahonnan előkerült. Akárhogy is festett eredetileg, a cipő olyan volt, mint a margarinmárka. Életében nem látta még. Ami persze nem jelentett semmit. A cipő egy legfeljebb három-négy éves gyereké kellett hogy legyen, ő pedig semmire sem emlékezett ekkora korából, tehát akár az övé is lehetett. Ha mégse, akkor biztosan az egyik családtagjáé vagy egy vendégségbe érkezett gyereké. A házat a családja építette, és nem tartotta valószínűnek, hogy ez a cipő már akkor is ott rejtőzött a földben, amikor megvásárolták a telket.

Kolbeinn felemelte a fejét, és a nő szemébe nézett.

– Köszönöm. Ez nagyon érdekes.

Úgy látta, a nő csalódott, amiért nem mond neki semmit a leletről. Talán azt várta, hogy elmeséli, hogyan veszett el a cipő. De nem ismerte a történetét.

– Biztos égen-földön kerestük annak idején. Régen nem volt annyi ruhánk meg cipőnk. – A kezében forgatta a zacskót, és szemügyre vette a cipőt. – De vajon hogy került a pázsit alá? Az már rég megvolt, mire a bátyámnak meg nekem ekkora lett a lábunk.

A nő bólogatott.

– Igen. Elég fura. Bár mondjuk azért annyira mégsem. Közvetlenül a zászlórúd mellől került elő. Amikor annak ásták az alapot, akkor eshetett a gödörbe, és nem vette észre senki. – Enyhe aggodalom ült ki az arcára. – A zászlórudat kiszedtük. Remélem, nem baj.

Kolbeinn elmosolyodott.

– Nem, dehogy. Az már a maguk háza, azt csinálnak vele, amit akarnak. Amúgy sem nagyon szerettük azt a zászlórudat. Anyám legalábbis biztos nem. Azt mondta, egyetlenegyszer húzták fel rá a zászlót. Akkor is félárbócra. Azt nem mesélte el, hogy milyen alkalomból, de azt mondta, évekig nyaggatta apámat, hogy szabaduljon már meg attól a póznától.

A nő megkönnyebbült.

– Hát, ha ő állította fel, akkor meg is tudom érteni, miért nem akarta kivenni. Nekünk kellett egy kis daru, hogy kiemeljük az alapját. Egy olajoshordó volt, kiöntve betonnal.

Ez nem lepte meg Kolbeinnt. Az apja nem arról volt híres, hogy félmunkát végez. Sem vízen, sem szárazon. Ha ő egyszer felállított egy zászlórudat, az minden elképzelhető vihart kibírt – sőt az elképzelhetetleneket is.

Még elbeszélgettek egy kicsit. Kolbeinn megkérdezte a nőt, hogy tetszik az élet a távoli Höfnben, mire ő azt felelte, nagyon. Aztán visszakérdezett, hogy nem akar-e majd Kolbeinn visszaköltözni oda, ő pedig azt válaszolta, hogy nem szerepel a terveiben. Ahhoz túlságosan is városlakóvá vált, hiszen még gyerekkorában költözött a fővárosba, a szülei válása után.

Ezzel ki is fogytak a témákból. Csak a ház eladása miatt keresztezték egymást az útjaik. Kolbeinn és a bátyja nem is találkozott az üzletkötés során a nővel meg a férjével, mindent a höfni ingatlanügynökre hagytak. Tulajdonképpen az egész gyorsabban lebonyolódott volna, ha aktívabb szerepet vállalnak benne, de egyikük sem izgatta magát miatta. Az apjuk jómódú emberként halt meg, és a hagyatéki eljárás lezárultával nem volt sürgős a házban rejlő tőke felszabadítása. Az ő dolguk csak annyi volt, hogy rábólintsanak az eladásra, és aláírják a papírokat. Az apát túlélő édesanyjuk nem örökölte meg a házat. Nem mintha az sokat számított volna, mivel a demencia miatt nem volt cselekvőképes. Ha neki kellett volna aláírnia a szerződést, azt sem tudta volna, melyik végén fogja meg a tollat. A neve leírásáról már nem is beszélve.

Rövid, de kínos csendet követően Kolbeinn nagy nehezen megkínálta a nőt kávéval, ő azonban visszautasította, mondván, hosszú út áll előtte, és még világosban haza szeretne érni. Kolbeinn még egyszer megköszönte a dobozt és a cipőt, aztán elbúcsúztak egymástól.

Kolbeinn nézte, ahogy a nő elmegy, és intett neki, amikor beszállt az autóba. Aztán becsukta az ajtót, még mindig a kezében tartva a zacskót. Rendes volt a nőtől, hogy nem dobta ki a cipőt, de csakis idő kérdése lehetett, hogy mikor teszi ezt meg ő maga. Nem az a típus volt, aki gyűjtögeti a régi lomokat, márpedig az iksz éve a föld alatt megbúvó gyerekcipő egyértelműen ebbe a kategóriába tartozott.

De hátha a bátyjának kell. Főleg, ha az övé volt. Nem sok mindent tartottak meg a hagyatékból, egyikőjüket sem fűzte különösebb érzelmi kötelék azokhoz a holmikhoz. Miután az anyjukkal együtt Reykjavíkba költöztek, keveset találkoztak az apjukkal, így nem kötődtek emlékeik a dolgaihoz. Erre akkor jöttek rá, amikor keletre utaztak, hogy kiürítsék a házat, és a tárgyak legtöbbjét eladásra vagy kidobásra ítélték.

Alig tartottak meg többet ennél az egy doboznál meg a fél pár gyerekcipőnél.

Kivette a cipőt a zacskóból. A kiszáradt bőrnek enyhe földszaga volt. Egészen megkeményedett, és a fűzője is merev lett. Mintha csak egy cipőről készült öntvény lett volna. Kolbeinn a kezében forgatta, de egyáltalán nem találta ismerősnek. Amikor azonban belenézett, felötlött benne egy gyerekkori emlék.

A sarok fölött megpillantotta azt a kis szövetcímkét, amelyet az édesanyja egészen kamaszkorukig minden ruhájukba és cipőjükbe beleragasztott vagy belevarrt. Rá volt hímezve a nevük, hogy ha elhagynák valahol a holmijukat, vissza lehessen juttatni hozzájuk.

Akkor ez a cipőcske mégse lehet másé, csakis az övé vagy a bátyjáé. Megkapargatta a szövetet, hátha a sár alól előbukkannak a piros hímzett betűk, de hiába. Viszont a címke elmozdult egy kissé, és felsejlett az alatta lévő bőr eredeti színe.

Kolbeinn meghökkent. Mintha a cipő rózsaszín lett volna. Akkor viszont teljesen kizárt, hogy az övé vagy a bátyjáé volt. Manapság már nem uralkodott olyan szigor abban a tekintetben, hogy milyen nemű gyerekhez milyen színek valók, de a szülei idejében még másképp álltak ehhez az emberek. Főleg az apja. Jóval idősebb és egyben régivágásúbb is lévén az anyjuknál, ő sosem hagyta volna, hogy a fiai rózsaszín cipőben járjanak.

De minek ragasztott volna az anyja névcímkét valaki más lányának a cipőjébe? Mert csakis ő tehette bele. Egyedül ő címkézte fel így a ruhákat, más anyák beérték azzal, hogy tintával ráírták a gyerekük nevét, már ha egyáltalán törődtek ezzel. Kolbeinn jól emlékezett, mert a bátyjával sokat csúfolták őket az iskolában emiatt. A többi anyának nyilván jobb dolga is volt, mint hogy kis szövetcsíkokra hímezgessék a gyerekeik nevét.

Kolbeinnben feltámadt a kíváncsiság. Elhatározta, hogy benedvesíti a címkét, hátha lejön róla a sár. Az a veszély nem fenyegetett, hogy a víztől elmosódik az írás, hiszen bele volt hímezve a szövetdarabkába.

Barnán folyt le a víz a mosogatóba, ahogy a csap alatt dörzsölgette a cipőt. Mire ki tudott venni valamit a betűkből, már sajogtak az ujjai.

Az első betű egészen biztosan S volt. Az utána következő e, a és o is lehetett. Aztán egy l jött, majd két olvashatatlan betű és végül egy r. Nem tartott sokáig felkutatni az S-szel kezdődő és r-re végződő hatbetűs női neveket. Az online névjegyzékből mindössze kettő felelt meg. A Salvör és a Sólvör.

Kolbeinn letette a cipőt.

Salvör.

Ez a név kapcsolódott valamihez a múltban. De akárhogy próbálkozott is előhívni, az emlék egyre illékonyabbá vált. Mintha füstöt próbált volna elkapni, fel is adta.

A mosogató szélére tette a cipőt, és nézte, ahogy a barna víz eltűnik a lefolyóban. Furcsán érezte magát; megpróbálta kiüríteni az elméjét, és távol tartani mindent, aminek bármi köze is lehetett a névhez. Ha valami nem jut az eszünkbe, gyakran az a legjobb módja a felidézésének, ha egyáltalán nem gondolunk rá. Olyankor aztán egyszer csak előbújik, mint egy gyerek, aki mindaddig tudomást sem vesz az emberről, amíg az úgy nem tesz, mintha nem foglalkozna vele.

Nem volt alkalma próbára tenni a módszert. Megszólalt a telefonja. Egy ápolónő volt az otthonból, ahol az édesanyja élt. Azt mondta, siessen oda, mert az anyjának szívrohama volt, és nem túl biztatóak a kilátásai. Az anyja már régóta nem élt teljes életet. Ráadásul az utóbbi időben rohamos hanyatlásnak indult az állapota. De Kolbeinnt így is sokkolta a hívás. Miközben próbálta összeszedni magát, valami olyasmit hebegett, hogy azonnal indul.

– Értesítené a bátyját?

Kolbeinn igent mondott. Mielőtt letette volna, az ápolónő még hozzáfűzte:

– És a húgát is. Az édesanyjuknak fontos lenne, hogy ő is ott legyen. Nehezen érteni, hogy mit mond, de a szívroham óta folyton csak ezt kéri. Legyen szíves, szóljon neki is!

– A húgomnak?

– Igen. – Az ápolónő hangjába némi csodálkozás vegyült. – Salvörnek. Az anyja azt mondja, látni akarja a lányát, Salvört.

1. fejezet

Semmi nyoma nem volt annak, hogy bárki járt volna itt. Csak a fehér szűzhó mindenütt. Sehol semmi mozgás, ami nem is meglepő – kevés állat tudott a legkeményebb télben is eltengődni ezen a kietlen pusztaságon. Ezt világosan bizonyította az a birkatetem, amely mellett elhaladtak idefelé jövet. Nagyrészt betemette a hó, de kilátszó gyapjába is hótömbök fagytak. Lehangoló látvány volt, nem is nézegették sokáig. Már úgysem tehettek semmit szegény páráért. Cudarul járt az az állat, amelyiket nem tudták beterelni az itteni legelőkről.

A kopár tájban, a semmi közepén egy jókora faház állt. Már megfakult rajta a festék, de valaha jóval szebb és világosabb színű lehetett. Ám még ilyen viharvert állapotban is enyhet adott a szemnek, ahogy mohazölden és rozsdavörösen magasodott a tiszta, fehér háttér előtt.

Jóhanna megállt, és fülelni kezdett. A ház felől nem hallatszott semmi. Csupán a hó ropogott a reykjavíki kutató-mentő csapattól érkezett Thórir talpa alatt, ezt leszámítva teljes volt a csend. Még a szél is visszatartotta a lélegzetét, mintha kimerítették volna a nemrég elvonult viharok. Az utóbbi hetekben az alacsony nyomású légtömegek szabályos sorba álltak az időjárási térképeken: alighogy odébbállt az egyik, érkezett is a sarkában a másik. A végén Jóhanna már inkább kikapcsolta a tévét az időjárás-jelentés előtt. Semmi értelme nem volt idegeskedni rajta. Az idő úgyis úgy alakult, ahogy neki tetszett.

– Nincs itt egy lélek sem – lépett oda mellé Thórir. – Sehol egy nyom, és néma csönd van.

Jóhanna nem válaszolt. Szükségtelen volt. Inkább felmutatott a ház és a síkság körül félkör alakú medencét formázó havas dombok egyikére.

– Arról mit gondolsz? – Odafent egy rénszarvasagancs állt ki a hóból. Legalábbis annak látszott. – Agancs vagy faág?

Thórir vállat vont. A mozdulat alig látszott vastag öltözéke alatt. Jóhanna is hasonló túlélőruhát viselt, amelyet elöl-hátul a hornafjördhuri kutató-mentő csapat logója díszített.

– A jó ég tudja. De nem ember, az biztos.

Jóhanna ehhez nem tudott mit hozzáfűzni.

– Azért nézzünk be a házba, ha már idáig eljöttünk. Ki tudja? Attól, hogy nem halljuk őket, még lehetnek bent emberek. Hátha alszanak.

– Vagy teljesen kimerültek.

Egyikük sem említette meg a harmadik lehetőséget. Csak elindultak a ház felé. Mindketten tudták, mikor hallgassanak, és Jóhanna módfelett hálás volt ezért. Korábbi kutatások alkalmával sokszor kapott már maga mellé olyan társat, akinek be nem állt a szája. Az sem használt, ha ilyenkor kurtán vagy egyáltalán nem válaszolt. Beszéltek az illetők helyette is. Egy-egy ilyen nap végén hazatérve szó szerint fájt a füle, és úgy sejtette, hogy a társa állkapcsa is. De ez nem vigasztalta.

Jóhanna tudta, hogy munkatársai a mentőcsapatban úgy gondolják, a rövidebbet húzta, amikor Thórir mellé osztották be. Egy másik csapatból küldték őt segíteni, néhány további emberrel együtt, akik az ország különböző részeiről érkeztek. Mivel Reykjavíkból jött, és katasztrófavédelmi kiképzést is kapott, azt gyanították róla, hogy mindenkinél mindent jobban akar tudni, és lenézi vidéki kollégáit. Ezt a gyanút semmi másra nem alapozták, csak arra, hogy amikor megérkezett, azt hitte, Höfnben, a műveleti központban lesz a helye. Az emberhiány miatt azonban ő is kapott egy túlélőruhát, és beosztották a kutatócsapatba. Ezt a félreértést leszámítva Jóhanna semmit nem vett észre Thórir viselkedésében, ami igazolta volna a többiek előítéleteit. Ellenkezőleg, a férfi hagyta, hogy ő irányítson, és minden megjegyzés vagy ellenkezés nélkül követte őt. Mégsem tudott szabadulni az érzéstől, hogy minden mozdulatát mikroszkóppal figyelik, és apróra kiértékelik.

Felléptek a ház fából ácsolt teraszára. Ezt is hó borította, mint mindent. Érintetlen hó. Jóhanna szemügyre vette a ház homlokzatát: az ablakokra rá voltak szögelve a téli spaletták. Ez persze nem jelentett semmit. Ha valakik menedéket kerestek itt, valószínűleg nem álltak neki bajlódni ezzel. Ki foglalkozna a kilátással, ha egy csomó megpróbáltatás után végre biztos helyre jutott? Emellett a spaletta védelmet nyújtott a viharok ellen is, amelyek gyakorta lecsaptak az évnek ebben a szakában. Különösen mostanában. Jóhanna nem emlékezett, hogy gyerekkorában is ennyire rossz lett volna ilyenkor az idő. Vagy legalábbis nem ennyire rendszeresen.

Az ajtó fölé egy fatáblát erősítettek a menedékház nevével: Thule. Csak nézték, és egyikük sem mondta ki azt, amit feltehetően mind a ketten gondoltak: hogy ez az amerikai stílusú felirat egyáltalán nem illik ide az izlandi vadonba. Inkább csöndben nekiálltak eltakarítani a havat az ajtó elől. Elég nagy részt megtisztítottak már, de még mindig folytatták, egyikük sem akart benyitni. Bár semmi jele nem volt annak, hogy a csoport, amelyet keresnek, odabent lenne, egyvalami mindkettőjük számára világos volt: ha van ember a házban, az már nem él.

Amikor már kínosan hosszúra nyúlt a tisztogatás, kotorgatás, Jóhanna mély lélegzetet vett. Nem úszhatták meg, hogy benyissanak. A hideg levegő megtöltötte a tüdejét, de nem érezte magát jobban tőle. Viszont legalább ráfoghatta, hogy megborzong, és hihette azt, hogy ennek semmi köze a faházban uralkodó néma csendhez.

– Te találtál már holttestet? – Úgy tűnt, Thórir sem igen siet kinyitni az ajtót.

Jóhanna most erről akart a legkevésbé beszélni. Sőt, mindig is igyekezett elnyomni ezeket az emlékeket, amikor feltörni készültek.

– Sajnos igen.

Thórir egy pillanatig hallgatott, aztán megkérdezte:

– Sokat?

Jóhanna felsóhajtott magában. Ha ez valami teszt volt, akkor elég bénára sikerült.

– Hármat. Meg láttam egypár durva sérülést is.

Lelki szemei előtt megjelent a buszbaleset a Hellisheidhi-fennsíkon, ahová két évvel ezelőtt hívták, amikor még Reykjavíkban élt. Három utas a cakkos szélű lávatömbök között végezte, miután kirepültek a buszból. Ezután következtek a saját balesete képei. A baleseté, amely után bénán és félig öntudatlanul hevert az útpadkán. Ezeket egy halvány emlék kísérte, és ő megkísérelte efelé irányítani a gondolatait. Hátha ezzel az eltévedt csoporttal is az történik, ami vele. Hátha őket is megmentik, bár a kilátások most elég sötétek voltak. Nem ment. Behunyta a szemét, és a homlokát ráncolta. Aztán visszakényszerítette magát a jelenbe.

– És te?

– Igen. Sajnos. – Thórirnak sem volt több kedve beszélni az élményeiről, mint neki. Talán csak fel akarta mérni, hogy mennyire tapasztalt Jóhanna, és milyen reakcióra számíthat tőle, ha tényleg halottakra bukkannának odabent.

Nos, attól nem kellett félnie, hogy bepánikol. De Jóhanna elméje azt súgta, hogy jobb ezt inkább nem tesztelni. Kinyitotta a szemét, és kihúzta magát.

– Úgy sejtem, a ház pont olyan üres, mint amikor a gondnok ősszel becsukta maga után az ajtót. Úgyhogy ne számítsunk semmi különösre!

Kicsit azért remegett a hangja. Volt valami ebben az elhagyatott helyben itt, a felföld peremén. Az emberek nem illettek ide. És a ház sem. Itt békében kellett volna hagyni a természetet.

A ház körüli lapos térségen koszlott pázsit rejtőzött a hó alatt. Emberi kezek ültették, de a kísérlet, hogy formálják az itteni környezetet, nem járt igazán sikerrel. Minden nyáron újra be kellett vetni fűmaggal a hatalmas kopár foltokat, nehogy továbbterjedjenek. Legutóbb ő maga is itt volt a férjével segíteni.

Páratlan élmény volt. A természet mindent beleadott, és az egykor aktív vulkanikus terület színpompája semmihez sem hasonlított, amit Jóhanna azelőtt látott. Nem kellett távolság ahhoz, hogy kéknek lássa a hegyeket. A most hóval lepett sziklaalakzatok maguktól is azok voltak. Némelyik lejtő szó szerint a szivárvány valamennyi színében játszott. Nemcsak ezt a házat látogatták meg akkor, amelyik előtt most álltak, hanem több másikat is. A mentőcsapat adománygyűjtés keretében végezte a füvesítést, és a legtöbb menedékház-tulajdonos hajlandó volt fizetni a szolgáltatásért. Így aztán széltében-hosszában bejárták a régiót az önkéntesekkel. De Jóhanna most messze volt attól a jólléttől és spirituális feltöltöttségtől, amelyet azon a túrán megtapasztalt. Ellenkezőleg, nehéz volt az elméje, szinte görnyedezett tőle.

És ennek nem csak a sziklák természetes szépségét elfedő hótakaró volt az oka. Sokkal inkább maga a kutatás. Nemigen volt okuk az optimizmusra, bár a mentőcsapat vezetői próbálták felspannolni őket indulás előtt. Sikertelenül, mivel alig tudtak némi információt adni nekik. Az a kevés is nagyon furcsa volt.

Négy vagy talán öt személyt kerestek, izlandiakat, akikről már több mint egy hete nem lehetett tudni semmit. Öt napig az sem tűnt fel senkinek, hogy nincsenek meg, és az időjárás miatt a kutatást csak ma reggel lehetett elkezdeni. Addig a rendőrség a mobiltelefonjaik adatai alapján próbálta bemérni őket, amelyek a Kollumúli-hegyre vezető turistaúton, Lónsöraefi vadonában csatlakoztak utoljára a hálózathoz. Aztán mind a négyüknek nyoma veszett.

Azt nem lehetett biztosan tudni, hogy volt-e a csapatnak ötödik tagja. A mobiladatok négy telefont jeleztek, ám ez önmagában nem bizonyíték a pontos létszámra. Az ötödik személynek talán nem volt mobilja, vagy kikapcsolta. Arra, hogy lehetett ötödik személy, az a tény utalt, hogy a két pár repülővel érkezett Hornafjördhurbe, ott azonban nem béreltek autót a továbbutazáshoz, és nem is kérték kölcsön senkiét. Egy éjszakát töltöttek egy höfni szállodában, és a recepciós szerint amikor távoztak, mintha várta volna őket valaki odakint – hogy férfi-e, vagy nő, azt nem tudta megállapítani.

Tovább bonyolította a helyzetet, hogy egyetlen járművet sem találtak az utak és a járható ösvények mentén. Persze egy megemelt felfüggesztésű terepjáróra még rábukkanhattak máshol is. Az is lehetséges volt, hogy valaki elfuvarozta valameddig a csapatot, aztán otthagyta őket. Biztosra vették, hogy ebben az esetben az illető jelentkezni fog, ha a túrázók eltűnése bekerül a hírekbe.

Nem volt újdonság, hogy emberek eltévednek a vadonban. Az sem, hogy valaki a rossz időre fittyet hányva nekiered az ismeretlennek. Izlandiaktól azonban nagyon szokatlan volt, hogy a tél közepén túrázzanak a vadonban. Azon ritka alkalmakkor, amikor helyiek tűntek el télen, általában két-három fős baráti társaságokról volt szó, akik motorosszán- vagy sífutótúrára indultak. Illetve ősszel néha egy-egy hófajdvadásznak is nyoma veszett.

Ezúttal azonban nem erről volt szó. Az eltűnt személyek a kutatócsapat legjobb tudomása szerint nem téli sportokat űzni jöttek. Nagy természetjárók vagy kalandkedvelők hírében sem álltak. A két férfi időnként eljárt rénszarvasra vadászni, de a szezon már régen véget ért, és a környéken ilyenkor nem jártak csordák. A nők pedig még csak vadász- vagy horgászengedélyt sem igényeltek soha. A két harmincas pár Reykjavíkból érkezett, és senki nem tudta, hogy mit kerestek itt. Talán a tökéletes téli Insta-fotót.

De ez is elég erőltetett magyarázat volt. A délkeleti országrésznek nincs kizárólagos joga az izlandi télre. Igazán nem kellett volna ilyen messzire repülniük a fővárosból ahhoz, hogy havas tájat találjanak.

Legközelebbi ismerőseik szerint a csapat tagjai azt közölték családtagjaikkal és barátaikkal, hogy még egy hétig sem lesznek távol. Kalandtúrára mennek, olyan helyre, ahol nincsen térerő. A túra céljáról nem beszéltek, még azt sem árulták el, hogy pontosan hová. Egyesek szerint holmi titkos túrát emlegettek. A családtagok úgy gondolták, befizettek egy szervezett útra, amit ezen a néven reklámoztak.

Eddig azonban nem találtak olyan túraszervező céget, amelyik titkos túrákat indítana Lónsöraefiba a tél közepén. Pontosan erre számítottak. Ilyesmit megszervezni is őrültség lett volna, nemhogy árulni.

A Kelet-Skaftafelli Természetjáró Szövetséghez azonban érkezett egy hívás a múlaskáli menedékházat illetően, amelynek lehetett köze a csoporthoz. Közölték az érdeklődővel, hogy a ház ilyenkor zárva van. Bár vészhelyzet esetére szó szerint nem zárják be az ajtaját, de télen nem lehet kibérelni. A férfinak azonban, aki a hívást fogadta, az volt a benyomása, hogy az illető nem adja fel ilyen könnyen. Úgy sejtette, hogy ha már be lehet menni a házba, meg is fog szállni ott.

Ezért a legnagyobb keresőcsapatot egyenesen odaküldték. Megbízták őket, hogy vizsgálják meg a menedékházat, egyben nézzenek be a Múlakot-házba is, amelyet nyáron bázisként használnak a Vatnajökull Nemzeti Park őrei.

Több más ház is volt azonban a környéken, így a mentőcsapat maradékát kisebb csoportokra osztották, és szétküldték ezekhez. Egyik menedékház tulajdonosa sem említette, hogy érdeklődött volna nála valaki, de ez nem zárta ki azt, hogy a túrázók menedéket kerestek valamelyikben. Az eskifelli ház magánkézben volt, a geldingafelli és a Kollumúlavatn tó partján álló a fljótsdalsheradhi szövetség tulajdonában, a leirási a djúpivoguri szövetségé volt, és legvégül itt ez a ház, amelyikhez Jóhannát és Thórirt küldték. Ezenkívül két ember elment a Vídhidalur-völgyben álló két elhagyatott tanyára, Eskifellbe és Grundbe, hátha odakeveredtek az eltévedt turisták.

Ezt a sörétes puskára emlékeztető megoldást alkalmazták akkor, amikor semmi biztosat nem lehetett tudni az eltűnt személyek hollétéről. Már csak ezért is jól jöttek a pluszemberek. A mentőcsapat ugyan elég nagy létszámú volt, de ekkora területet segítség nélkül nem tudtak volna átkutatni.

A Thule ház, ami Jóhannáéknak jutott, eredetileg a Stokssnes radarbázison állomásozó amerikai katonai alakulaté volt. Amikor a bázist átvette a parti őrség, az amerikaiak a házat is hozzácsapták. Bár Jóhanna úgy hallotta, az izlandiak nem nagyon örültek neki, mivel nem tudták mire használni. Nyilván épp elegendő szabadtéri kalandban volt részük a munkájuk során, nem feltétlenül vágytak a nyári szabadságuk alatt a vadonban kóborolni.

Jóhanna az ajtó felé lépett, de Thórir megelőzte. Talán a fővárosi mundér becsületét igyekezett védeni. Vagy félt, hogy Jóhanna gyávának nézi, ha úgy látja, hogy szorong attól, ami bent várja őket. De ha így gondolta, nagyot tévedett. Mentőcsapatba nem is való olyan, aki nem fél az ilyesmitől.

Jóhanna előreengedte Thórirt. Neki mindegy volt. Nézte, ahogy benyit az ajtón, és a benti sötétségbe mered. Látta döbbent arcán, hogy valami szokatlant pillantott meg, de azt is, hogy nem holttestet. Csak meglepettnek tűnt, nem letörtnek.

Beljebb lökte az ajtót, és most már ő is látta, mi az. Mindjárt a bejáratnál egy kupac ruha hevert. Jóhanna kabátot, felsőnadrágot, kesztyűt, hóbakancsot és más ilyenkor használatos ruhadarabokat vélt felfedezni. Az előtérből sötét folyosó nyílt, ahová nem lehetett belátni. Jóhanna előkereste az elemlámpáját, bekapcsolta, és a padlóra világított vele a ruhákon túl. A mindent ellepő porban nagy jövés-menés nyomai látszottak. A lábnyomok számából ítélve több ember járkált itt ki-be. De hogy hányan és mikor, azt ennyiből nem lehetett megmondani.

– Vajon ezek az ő nyomaik? – fordult Jóhannához Thórir. – Meg a ruháik? Vagy még ősszel hagyta itt őket valaki?

Jóhanna nem tudott válaszolni. De ha a kabát és a bakancs azok egyikéé volt, akik után kutattak, az illető nem járhatott messze. Ezek nélkül épeszű utazó nem merészkedett volna ki a tél birodalmába.

Kezdett nyomasztóvá válni a csend. Jóhanna bedugta a fejét az ajtón, és körbeszimatolt. Megnyugtatta, hogy nem érzett olyan szagot, ami arra utalt volna, hogy a ház valakinek a sírboltja lett. Igaz, ilyen hidegben ebből még nem következett semmi.

Szemügyre vették a rikító színű ruhákat. Jóhannának valami azt súgta, hogy nemrég tették ide őket. Tisztának látszottak, és nem lepte őket por. Nem volt más hátra, mint bemenni, és tüzetesen átkutatni az egész házat. Végül is ezért vergődtek el idáig. Hogy az eltűnteket keressék. Először a terepjáró hátsó ülésén rázódtak össze. Aztán kirakták őket a házhoz vezető útnál, és végig kellett küszködniük magukat rajta. Sziklás meredélyeken és egy szűk szurdokon át csúsztak-másztak idáig. Most már szóba sem jöhetett, hogy visszaforduljanak.

– Nézzünk be! – Jóhanna elnyomakodott Thórir mellett, aki helyet adott neki. Nem tudta, hogy udvariasságból, vagy csak nem akart előremenni. De nem is számított. Lehajolt, hogy megvizsgálja a ruhákat.

– A méretből ítélve egy nőé. Vagy többé. – Nagyot fújt. – Gyere! Csináljuk módszeresen! Fentről indulunk, és haladunk lefelé.

Odabent áporodott volt a levegő. Thórir becsukta az ajtót, és minden, ami kívül esett Jóhanna lámpájának fénykörén, sötétbe borult. A gyönge téli fény nem hatolt át a súlyos spalettákon. Gyorsan újra kinyitotta az ajtót, de a fény így sem jutott messzire. A ház nagy volt, és kétszintes.

Thórir is bekapcsolta a lámpáját, amitől a helyzet sokat javult. Jóhanna jobban örült volna, ha a fénypászmák erősebbek és szélesebbek, de ezzel nem volt mit tenni. Ennyivel kellett beérniük. Beléptek a központi helyiségbe, ahol szétváltak.

Húsz perccel később újra kint álltak a teraszon. Semmivel nem lettek okosabbak. Sok jelét látták annak, hogy emberek jártak a házban. Az egyik ágy alatt egy pár zokni hevert kifordítva, ami nem volt poros, ahogy a padló sem. A konyhában a szelektív szemetesekbe szétválogatva különféle élelmiszerek csomagolásait találták, és az is egyértelmű volt, hogy valaki főzött itt. A csomagolásokat a rajtuk lévő lejárati dátumokból ítélve nemrég dobhatták ki. A mosdóban egy pohárban fogkefe és fogkrém állt, az egyik polcon pedig egy majdnem üres csomag nedves törlőkendő. A nyitott kukában fogselyem volt, meg egy összegyűrt törlőkendő a csomagból. Úgy nézett ki, mintha sminket szedtek volna le vele. A mosdókagyló mellett kis törülköző lógott, de száraz volt. Ahogy a tűzhely fölé akasztott konyharuha is. Száraz, de nem poros. Szinte akárhová néztek, emberi tartózkodás nyomait látták.

De bármilyen alaposan kutattak is, nem találtak senkit.

Jóhanna a teraszról körbenézett a tájon. Fehér hó, fehér hó, még több fehér hó. Meg a rénszarvasagancs a dombon. A szeméhez emelte a kezét, és most még biztosabb volt benne. Agancs volt, nem törött faág. Az ég felé nyúló csontkéznek látszott. Volt alatta valami bucka, vagyis feltehetőleg nemcsak az agancs, hanem az egész állat a domboldalban hevert. Jóhanna leeresztette a kezét, és elfordult. A rénszarvasnak semmi köze nem lehetett az eltűnt emberekhez.

– Hova tűnhettek?

Thórir összevonta sötét szemöldökét.

– Talán túrázni mentek, és elkapta őket a vihar. Napokig egyfolytában esett a hó, úgyhogy a nyomaik eltűntek. Ha jól tudom, ez a mostani havazás rekordot döntött.

Valóban ez tűnt a legvalószínűbb magyarázatnak. A csoport túrára indult, és ottmaradt. Lónsöraefi hatalmas volt, és a háztól számtalan túraösvény indult. Nem lesz könnyű feladat megtalálni a kirándulókat, ha a holttestüket betemette a hó. Ráadásul újabb vihar készülődött, és hosszas fagyra volt kilátás.

Mindennek ellenére remélte, hogy talán mégis eljutottak egy másik házig. Hátha egy csapat már meg is találta őket.

De Jóhanna nem tudta tartósan megnyugtatni magát ezzel a gondolattal. A túra nem adott magyarázatot arra, hogy miért maradt a házban a kabát, a bakancs és a többi ruhadarab.

– Siessünk vissza, mielőtt besötétedik! – Jóhanna szeme megint az agancsra tévedt. Zavarta, hogy odafent van a lejtőn. A csoport férfi tagjai vadászok voltak. Ha lelőtték az állatot, az fontos lehetett a további keresés szempontjából. Bármilyen kevés idejük volt is, nem mehettek el anélkül, hogy megvizsgálják. Rosszul vette volna ki magát, ha kiderül, hogy a csapat orvvadászni érkezett ide, ők pedig nem jöttek rá erre. Jóhanna különben is híresen alapos volt. – De előbb nézzük meg azt a rénszarvast!

Mivel Thórir nem ellenkezett, amilyen gyorsan csak mertek, elindultak a mély hóban. A felszín helyenként eltérő keménységű volt, a hóréteg pedig itt-ott egészen vékony. De volt, ahol minden lépésnél combközépig süppedtek bele. Egyszer csak Jóhanna megtorpant.

– Ráléptem valamire – nézett le a jobb lábára.

– Egy kőre? – grimaszolt Thórir a kezét csípőre téve.

– Nem. Ez nem kő volt. – Jóhanna kihúzta a lábát a hóból, és belenézett az utána maradt lyukba. Aztán levegő után kapott, megtántorodott, és kis híján hanyatt esett a lejtőn. – Jézusom! Jézusisten!

Thórir odament hozzá. Most ő tántorodott meg. A lyuk fenekén egy arcrészlet sejlett föl. A tágra nyílt szem üresen meredt rájuk.

2. fejezet

Lónsöraefi, az előző héten

Dröfn kezdte jól érezni magát. Végre. Felkeléskor égett a gyomra, és émelygett, de a kemény túra a friss téli levegőn rendbe tette. Persze sajgott a vádlija, húzta a vállát a hátizsák, és a combizmai valósággal lángoltak. De ez semmiség volt az előző pokolhoz képest. Kimondottan örült neki.

Öten voltak, ő zárta a sort. Haukur, a vezető ment legelöl. A többiek libasorban követték, mivel nehéz volt a terep. Biztonságosabb volt a vezető nyomába lépve haladni, mint bolyba verődve. Haukur különben is azt mondta, az ösvény annyira keskeny, hogy még nyáron is csak így járható. Egyetlen rossz lépés katasztrófához vezethet.

Tjörvi, Dröfn férje közvetlenül Haukur sarkában lépkedett, nem engedte neki, hogy egy kicsit is lehagyja. Utána következett Bjólfur és a felesége, Agnes. Nekik is ugyanolyan hamuszürke volt az arcuk, mint Dröfnnek, amikor reggel találkoztak a szálloda előterében.

Egy ideje nem néztek hátra, így Dröfn nem tudhatta, azóta egészségesebb lett-e a színük. De úgy sejtette, hogy igen. A tartásuk már mindenesetre nem volt olyan görnyedt, mint amikor elindultak. A férjét nem látta tőlük, de a tapasztalat azt súgta neki, hogy ő náluk is hamarabb összeszedte magát. Ha másért nem, hát azért, mert mindannyiuk közül a legelszántabban próbált úrrá lenni a helyzeten. Nyolc éve voltak együtt, és ez idő alatt Tjörvi még egyetlenegyszer sem ismerte be, hogy másnapos. Akkor sem, amikor egyfolytában hányt, és úgy kapkodta be a fájdalomcsillapítókat, mint a Smartiest. Ilyenkor is egyre csak azt hajtogatta, hogy semmi baja.

A csapat egyetlen tagja, aki nem vitte túlzásba az ivást, Haukur volt. Ő egy vendégházban szállt meg, ami olcsóbb volt, mint az ő szállodájuk, bár ezt elfelejtette megemlíteni. Egy pohár vörösbornál megállt, és röviddel vacsora után elköszönt. A többiek azonban folytatták. A több pohár vörösbor a főfogás, az édes desszertbor a desszert, valamint a konyak a kávé mellé nem volt elég. A szállodába visszaérve jó ötletnek érezték, hogy még beüljenek a bárba. Na, az a pár ital már nem kellett volna. Így utólag belegondolva.

Haukur nem is próbálta leplezni az ellenérzéseit, amikor másnap találkoztak. Alaposan lehordta őket, amiért majdnem délig aludtak, ahelyett hogy a megbeszélt időpontban várták volna. Egyikük sem volt hozzászokva, hogy letolják, így csendben lapulva hallgatták végig. A másnaposság különben sem teremtett ideális feltételeket a védekezéshez. Főleg, mivel nem is igen volt védhető, amit tettek.

Azt, hogy a többiek mit csináltak, Dröfn nem tudta, de ő némán számolt magában, amíg Haukur kiosztotta őket. Még alig indult el a szóözön, amikor észrevette, hogy erősödik tőle a fejfájása. „Ezt hogy gondoltátok?” „Álltam itt, mint egy hülye…” „Legszívesebben…” A szidalmak egyre fokozták a nyomást a fejében, és a fájdalom egyre elviselhetetlenebbé vált. De valamivel jobb lett, ha elterelte róla a figyelmét.

Épp ezért nem is hallott mindent. Annyit azonban igen, hogy a meggondolatlanságukkal veszélybe sodorták magukat, és Haukur azt fontolgatja, hogy lefújja az egészet, és egyedül megy. Rövid ideig van világos, ők pedig tapasztalatlanok. Aztán rátért arra, hogy nem is érti, hogy jutott az eszébe őket is magával hozni.

Igazság szerint nem is neki jutott az eszébe. Ők erőltették rá magukat. Jó lehetőségnek tűnt, hogy egy kis változatosságot vigyenek az életükbe – ami szépen, észrevétlenül teljesen egyhangúvá vált. Talán azért nem hozta szóba egyikük sem, mert fájt volna beismerni. A közösségi oldalakon csodálatos volt az életük. Étteremben ettek, vagy maguk főztek mindenféle ínyencséget, finom borokat ittak, utazgattak, szórakozni és edzeni jártak. Nem voltak azok a kimondott influenszerek, de gyorsan, még a többség előtt ráálltak a legújabb trendekre. Kívülről nézve valóban irigylésre méltó életet éltek. Anyagilag függetlenek voltak, iskolázottak, egészségesek és divatosak. De legyen bármilyen élvezetes vagy trendi, hosszú távon minden unalmassá tud válni.

Így hát kapva kaptak a lehetőségen, hogy valami újat csináljanak. Egy vacsorán ismerték meg Haukurt egy harmadik baráti párnál. Nem sokat beszélt, de amikor megszólalt, olyankor mindig érdekeseket mondott. Például azt, hogy magányos expedícióra készül Lónsöraefiba. Valami mérőkészülék adatait akarta begyűjteni a Vatnajökull gleccser délkeleti csücskében. A doktori disszertációja befejezéséhez kellettek. Azt mondta, azokat az adatokat már jó ideje nem gyűjtötte be senki, és megunta, hogy másokra várjon.

Akkor már régóta iszogattak, és a vörösbor jótékony hatásának köszönhetően úgy érezték, semmi sem lehetetlen, a határ a csillagos ég. A házigazdák már elnézést kértek, és kimentek a konyhába mosogatni, mintegy udvarias célzásként arra, hogy ideje lenne távozniuk. De egyikük sem törődött vele, inkább töltöttek még maguknak a borból.

Haukur kutatása és disszertációjának témája senkit sem érdekelt az asztalnál. Annál inkább izgatta őket a túra egy olyan vidékre, ahol télen alig jár valaki. Páratlan és lehengerlő élmény lenne – amivel utána még sokáig villoghatnak.

„Tényleg, voltatok az Everesten az alaptáborban? Mi is gondoltunk rá Tjörvivel, de arra jutottunk, hogy minek röpködjünk feleslegesen. Globális felmelegedés meg ilyenek, tudod. Úgyhogy inkább elmentünk Lónsöraefiba télen. Hát az valami elképesztő! Jó durva, de megéri. Simán megéri. Izlandot azért nehéz überelni.”

Persze ennek feltétele volt, hogy Haukur ne legyen jelen. De ez a veszély nemigen fenyegetett. Haukur új volt a baráti társaságban, és még nem érdemelte ki a rendszeres tag címét. Már ha egyáltalán arra vágyott volna. Állítása szerint annyira lefoglalja a kutatása, hogy alig ér rá társasági életet élni. Az akkori házigazdáikkal az edzőteremben ismerkedett meg, de úgy tűnt, ez az egyetlen kikapcsolódás, amit megenged magának a munka mellett. Azt mondta, hat hónapja ez a vacsora az első buliféléje, és körülbelül ugyanennyi ideig nem is tervez következőt. Nem kifejezetten az a partiállat.

Ezt az előző este igazolta is.

És aki nem bulizik, az nem igazán érti meg azokat, akik igen.

Ezt meg a letolás igazolta.

Amit Tjörvi végül megelégelt. Ő is felemelte a hangját, és közölte Haukurrel, hogy értelmetlen picsogásra pazarolja az értékes időt. Induljanak inkább, és ne feszkózzanak olyasmin, amin már úgysem lehet változtatni. Különben is Haukur tehet róla. Rájuk telefonálhatott volna, ahelyett hogy a kocsijában gubbasztva vár, amíg maguktól felébrednek.

Ez bevált. Haukur elhallgatott. De a hangulata azóta sem javult, pedig két óra autózást követően már újabb két órája gyalogoltak. Kétszer megálltak kicsit kifújni magukat, de akkor is csak némán állt, nem is nézett rájuk. A kocsiban is ilyen volt. Keleti irányban hagyták el Höfnt, a meredek hegyek és a tengerpart mentén. Nem sok látnivaló akadt, leszámítva a stokksnesi radarállomás óriási gömbjét. Nem sokkal ezután behajtottak az Almannaskardh-alagútba, és Lónssveitben bukkantak elő, majd elérték a kereszteződést, ahol a Kollumúlira vezető út elindult a szárazföld belsejébe. Minden kísérletük, hogy beszélgetést kezdeményezzenek útközben, kudarcot vallott. De ez nem is számított igazán, hiszen amint lekanyarodtak a főútról, úgyis lehetetlenné vált bármiféle beszéd.

Innen nem kotorták el a havat, és a terepjáró ide-oda dobálta őket, ahogy a szinte járhatatlan úttal küzdött. Majdnem teljesen kiszáradt patakmedreken is átkeltek, amelyeket nyáron a gleccserek vize vájt a földbe. Komoly manőverezést igényelt, ahogy szinte függőlegesen gurultak a kocsival az egyik partról le, majd fel a másikra.

Mintha a haragos tengeren hánykolódtak volna. A dülöngélés a nyakukat is kikezdte, mert a fejük ide-oda billent. Ilyen körülmények között akkor is nehéz lett volna beszélgetni, ha nem olyan fagyos a légkör. Az energiájuk felét a kapaszkodásra kellett fordítaniuk – a másik felét meg arra, hogy ne hányják el magukat.

Valóságos csoda volt, hogy ez utóbbi mind a négyüknek sikerült.

Mostanra azonban a másnaposság nem volt több rossz emléknél. A testmozgás, az oxigén, a friss levegő és a hideg segített Dröfnnek legyőzni. Nincs jobb érzés, mint megszabadulni a rosszulléttől. Legyen az influenza, gyomorrontás, fejfájás – vagy macskajaj.

A dzsip végül egy domb tetején állt meg, olyan kaptatás után, ami alatt Dröfn inkább csukva tartotta a szemét. Haukur bejelentette, hogy innen gyalog mennek tovább. A lefelé vezető út olyan meredek és csúszós, hogy autóval veszélyes volna ráhajtani. Egyikük sem ellenkezett, vagy nógatta őt, hogy mégis próbálja meg. Ennél fontosabb volt a testi épségük. Haukur lehúzódott az útról, leállította a motort, és kiugrott a kocsiból. Négy utasa csendben követte.

Kezdett nyugtalanítóan sötét lenni, de senki nem szólt egy szót sem. Az csak újra fellobbantotta volna a vitát a lustaságukról és a felelőtlenségükről. Ha reggel időben felkelnek és elindulnak, még világosban ideértek volna.

Az azért segített, hogy az utat hó borította. Csak a mindent ellepő fehérséget látták. A hó annyira mély volt, hogy csak néhol ütközött ki lépteik nyomán a sötét kő. És az egész vidék így nézett ki. A meredekebb hegyoldalakon nem maradt meg a hó, de egyébként körös-körül minden fehér volt.

A látvány azonban a hó ellenére is lélegzetelállító volt. Nem olyan, amilyenre Dröfn számított, de mindenképpen csodálatos. A képek, amelyeket felkészülésképpen otthon nézegetett, nyáron készültek. A legkülönfélébb színű sziklák látszottak rajtuk, amelyeket azonban most eltakart a hó. Itt-ott kilógott alóla némelyikük csipkézett széle, de ezenkívül az egész táj egyhangú fehérségbe burkolózott. Ám így is lenyűgözően festett. Sajnos nemigen sikerült kiélvezniük, mert csak ritkán pillanthattak fel.

Most sík terepen jártak, így az út korábbi szakaszaihoz képest kevésbé fenyegette őket a megcsúszás és az elesés veszélye. De akkor meredélyeken kapaszkodtak fel, szurdokokon vergődtek végig, és sziklák peremén egyensúlyoztak. Ráadásul a hótól nem látták jól, hova lépnek. Ezért aztán folyton a lábuk elé kellett nézniük.

Mindezek után üdítő változatosságot jelentett lazítani egy kicsit és rendesen körülnézni. Dröfn magába szívta a táj szépségét, és abban a pillanatban semmi másnak nem volt jelentősége.

Bár a nyári képeken még szebb volt a panoráma, így is teljesen a hatása alá került. A fehérbe öltözött hegyek, omladékok és sziklák gyönyörűek voltak, egyszersmind fenyegetőek is. Csupa paradoxon volt a vidék. Kevésbé veszedelmes körülmények között a makulátlan fehér a tisztaság és ártatlanság szimbóluma. Itt azonban nem ezt jelképezte. Inkább azt, hogy mennyire tehetetlenek, milyen kiszolgáltatottak a télnek és a hegyeknek. Megfelelő felszerelés nélkül semmi esélyük. Vagy akkor, ha valami félresikerül.

Dröfn megborzongott, de nem a hideg miatt. Megrázta magát, és megszaporázta a lépteit, mert kezdett lemaradni. A többiek nem lassítottak, hogy gyönyörködjenek a tájban, mint ő. Valószínűleg azt gondolták, ráérnek a látványt élvezni, ha már a szálláshelyük teraszán állnak. Volt is benne ráció, leszámítva azt, hogy rohamosan gyengült a fény.

De már nem járhattak messze. Amikor kiszálltak a kocsiból, Haukur csak annyit mondott, hogy a ház úgy kétórányira van. Akkor még félórányira lehetett, plusz-mínusz valamennyi.

A másnapi túra hosszabbnak ígérkezett, abban az esetben, ha elkísérik Haukurt. A másik opció az volt, hogy a házban várják meg, amíg elhozza az adatait. De hát nem azért jöttek el ide, hogy egy rozoga viskóban ücsörögjenek. Úgyhogy ez nem volt valószínű.

Dröfn arra figyelt fel, hogy Haukur megáll. A sor, amelyet ő zárt, felzárkózott mögé. Ez meglepő volt, mert Haukur nem olyannak látszott, aki csak úgy megáll pihenni, amikor ilyen közel a cél. Talán szólni akar hozzájuk néhány szót, mielőtt elérik a szállást. Kibékülni velük, hogy az utolsó útszakaszt jobb hangulatban tegyék meg. Dröfn remélte, hogy így van.

Mindaddig, míg meg nem pillantotta az okot. Valami ott vöröslött a hóban. Miután Dröfn már órák óta csak fehéret látott, egész valószerűtlennek tűnt számára ez a tűzvörös. Mintha egy banánültetvénybe sétáltak volna be a fagyos pusztaság közepén.

Tjörvi leguggolt, és kesztyűs kezével elkotort némi havat. Amikor már eleget eltávolított ahhoz, hogy meg tudja markolni a vörös anyagot, kihúzta, és felállt vele.

Egy sapka volt az. Haukur kinyújtotta a kezét, mire Tjörvi átadta neki. Haukur ide-oda forgatva vizsgálgatta.

Amennyire Dröfn látta, teljesen hétköznapi sapka volt. Nem olyan, mint a drága dizájnercuccok, amiket ők vettek az útra. Ezért volt annyira furcsa, hogy Haukur ilyen elmélyülten nézegeti.

Dröfn törte meg a csendet:

– Lehet, hogy még nyáron vagy ősszel hagyta el valaki?

Haukur a fejét rázta. Az a kicsi, ami az arcából a sálja és a sapkája között kikandikált, vörösen égett.

– Nem. Annyi hó nem volt rajta. Ha nyár óta itt lenne, meg sem láttuk volna. Hihetetlen kemény telünk van, itt többméteres is lehet a hó. Úgyhogy ez nemrég került ide. Furcsa.

Bjólfur és Tjörvi hallgatott, láthatóan még mindig duzzogtak, de Agnes megszólalt. HR-es volt, és nem hagyta, hogy bármi kibillentse az egyensúlyából.

– Van itt egy másik csapat is? Azt hittem, egyedül leszünk a házban.

– Egyedül leszünk a házban. – Haukur rá sem nézett, úgy válaszolt. – Elvileg nincs erre másik csapat. Legalábbis nem hallottam róla. Max egy ilyen elmebeteg lehet, mint én. Vagy ti.

Szemlátomást még nem múlt el a rosszkedve.

Ahogy Tjörvié és Bjólfuré sem. Tjörvi a szemét forgatta, de inkább nem vágott vissza.

– Nem mehetnénk tovább? Hideg van itt álldogálni. – Fejével a sapka felé bökött. – Ki az a hülye, aki ilyen időben leveszi a sapkáját?

Némán nézték a sapkát, aztán Haukur zsebre gyűrte, és a csapat továbbindult.

Dröfn nem tudta kiverni a fejéből a férje szavait. Ki az, aki tél közepén elhagyja a sapkáját a vadonban? Egyáltalán ki jár erre ilyenkor? Válasz nem jutott az eszébe. Még akkor is ezen törte a fejét, amikor két sziklatömb között egy szűk szoroson át beértek a medencébe, amelyben a ház állt.

A szürkület egy hajszálnyira volt attól, hogy teljes sötétségbe menjen át, de a szemüknek volt ideje hozzászokni a rossz fényviszonyokhoz. Vastag felhők gyülekeztek föléjük útközben, és most már teljesen eltakarták az eget. A hold sem látszott. Még halványan sem szüremlett át a fénye a felhőtakarón, hogy láthassák, hol jár égi útján.

Megálltak, hogy szemügyre vegyék a házat és a környékét. Most, hogy nem ropogott a lábuk alatt a hó, egyetlen hangot sem lehetett hallani. Sem szelet, sem madárdalt, semmit. Mintha a természet lenémította volna magát.

Itt is mindent elborított a hó, a kerekded völgy oldalában még egy-egy szikla sem emelkedett ki belőle. Ennél télibb táj nem is létezhetett. Hófehér volt, és monoton. Szagokat sem lehetett érezni a levegőben. Csak a hideget. Azt viszont nagyon is érezték most, hogy megálltak. Belemart az arcukba, áthatolt a bakancsuk talpán és a kesztyűjükön. Az ujjaik köré fonódott, és megszorult közöttük. Ilyen körülmények között a ház is sokkal jobban tetszett nekik, mint önmagában véve. Elég rozzant volt, és a spalettáit leszögelték. A falai között viszont meleget lehetett csinálni, és most egyedül ez volt a fontos.

Haukur elcsigázott, de boldog útitársaihoz fordult:

– Ügyesek voltatok.

Dröfn mosolygott. Ez békejobb volt, és úgy tűnt, a többiek el is fogadják. Tjörvi és Bjólfur megveregették Haukur vállát, és valami olyasmit mormogtak, hogy nem tettek mást, csak követték őt. Dröfn megkönnyebbülten sóhajtott, és megigazította vállán a súlyos hátizsákot, már alig várva, hogy megszabadulhasson a terhétől, és lerogyhasson egy székre vagy kanapéra.

Egyedül Agnes maradt ki a nagy kibékülésből, ami nem vallott rá. Csak állt ott, és meredten nézte a házat, mintha őket nem is érzékelné. Aztán hozzájuk fordult, és megkérdezte:

– Nyitva van az ajtó, nem?

Mind a ház felé néztek. És valóban. Az ajtó résnyire nyitva volt. A jó hangulatnak mindjárt vége is lett, és az utolsó rövid szakaszt néma csöndben tették meg. Felléptek a házat körbefutó, fából ácsolt teraszra, és Haukur szélesre tárta az ajtót. Beszólt, hogy van-e ott valaki, de nem kapott választ. Dröfn ekkor vette észre, hogy lábnyomok sincsenek a behavazott teraszon.

Beléptek a sötét, jéghideg és elhagyatott házba. Az előtérben egy kabát lógott a falon.

Ugyanolyan vörös, mint a sapka.

Dröfn maradék kis jókedve is szertefoszlott, és összeszorult a gyomra az aggodalomtól. Haukur arcából ítélve ő is osztozott az érzéseiben.

Sapka és kabát nélkül senkinek nem volt esélye odakint. Ha a ruhadarabok gazdája nem volt a házban, könnyen kitalálhatták, mi lett a sorsa.

Márpedig a fojtogató csönd és sötétség nem sok bizakodásra adott okot.

3. fejezet

Hjörvar új munkája a stokksnesi radarállomáson kétségkívül nem volt átlagosnak mondható. Az állomás a világ végén feküdt, az, aki a nyüzsgést szerette, nem viselte volna el ezt a mindentől elszigetelt munkahelyet. Itt nem rohangáltak emberek belépőkártyával a nyakukban, jelentéseket lobogtatva, és nem gyűltek a kávéfőző köré arról panaszkodni, hogy mennyire el vannak havazva. Ellenkezőleg, tökéletes béke és nyugalom honolt itt, mivel az állomáson egyszerre összesen ketten voltak szolgálatban, sőt néha csak egyvalaki. Leszámítva a parti őrség tagjait, a karbantartást végző mérnököket és a nagy ritkán erre vetődő NATO-ellenőröket, a kétfős személyzet alig látott élő embert. Általában csak turistákkal találkoztak, akik letévedtek az egyébként jól jelzett túrautakról, és megpróbáltak bejutni a létesítménybe. Télen azonban alig akadt turista, és a hivatalos látogatások száma is minimális volt. Mintha teljesen egyedül lettek volna a világon. Ez volt az egészben a legjobb.

Egész másképp festett a hely akkoriban, amikor még több mint száz amerikai katona állomásozott itt. Ők is megtapasztalták az elszigeteltséget, de egy másik fajtáját. Tekintettel az akkoriban nem túl barátságos viszonyokra, a helyiek és az állomáson szolgálók közötti érintkezést a minimumra szorították le. A kerítésen belül élők tehát társaság és szórakozás terén önellátásra kényszerültek. Évente egyszer ellátogattak ide az iskolások a szomszédos Hornafjördhurből, de a legbalosabb szülők el sem engedték a gyerekeiket. Attól féltek, hogy kimossák az agyukat, aztán majd baseballsapkában, amerikai rágógumin kérődzve térnek haza, és attól fogva folyton az egyén szabadságáról hadoválnak, és arról álmodoznak, hogy belépnek a seregbe.

A bázist azóta lebontották, alig maradt belőle valami. Eltűnt a sportcsarnok és a gyerekeket egykor ámulatba ejtő moziterem. Csupán a betonalapok emlékeztettek arra, hogy valamikor nyüzsgő élet volt itt. Mára nem maradt más, mint maga a radarállomás, a személyzet szállásául szolgáló kis épület meg egy műhely.

Többre nem is volt szükség. Hála a számítástechnika és a helyzetmeghatározó eszközök fejlődésének, most egy-két alkalmazott is el tudta végezni azokat a feladatokat, amelyekhez korábban száz ember kellett. Az adatokat már nem helyben dolgozták fel, a létesítményt átalakították átjátszóállomássá: fogadta és továbbküldte a jelzéseket, kódolva vagy kódolatlanul, a címzettől függően. A területen mindenütt adótornyok magasodtak, a legjobb helyen pedig, gömbölyű védőkupolája alatt, a rádióantenna állt. A kupola hatalmas golflabdára hasonlított, amely mintha csak arra várt volna, hogy lejöjjenek a hegyekből a trollok, és kiüssék a tengerre. A belsejében óriási antenna forgott vég nélkül körbe-körbe, olyan légi járművek és egyéb repülő tárgyak jeleire vadászva, amelyek szabad szemmel és a repülőterek másodlagos radarjai számára láthatatlanok voltak.