Felicitynek és Lucynak:
bármilyen multiverzumban azt szeretném,
hogy ti legyetek az ügynökeim.

Nulladik nap, röviddel éjfél után

Jen örül annak, hogy ma éjszaka óraátállítás lesz. A megnyert órában is azt mímeli majd, hogy nem várja ébren a fiát.

Mivel elmúlt éjfél, hivatalosan is október harmincadika van. Majdnem halloween. Jen azzal nyugtatja magát, hogy Todd betöltötte a tizennyolcat, szeptemberben született gyermeke nagykorú. Azt csinál, amit csak akar.

Az este nagy részében tököt faragott, nem valami szép munkát végzett. Most az autóbejáróra néző panorámaablak párkányára helyezi, és meggyújtja a tök belsejében elhelyezett gyertyát. Csak azért faragta a tököt, amiért a legtöbb dolgot is csinálja – mert úgy érzi, szükséges –, és a maga módján azért mégsem olyan csúnya.

Ekkor meghallja férje, Kelly lépteit fentről, és odafordul. Meglehetősen szokatlan, hogy ilyenkor fenn van. Az emeleti hálószobából jön elő, haja kócos, kékesfekete árnyalatot ölt a félhomályban. Teljesen meztelen, csupán a szája sarkában játszó halvány mosolyt viseli.

Lefelé indul a lépcsőn. A csuklóján tetovált dátum villan meg: 2003 tavasza, ekkor hasított belé a felismerés, hogy szereti Jent. A nő férje testét fürkészi. Negyvenhárom éves korára csupán pár szőrszál őszült meg a mellkasán.

– Jól elvoltál? – kérdi a férfi, és a tökre mutat.

– Mindenki tököt faragott – feleli Jen. – Az összes szomszéd.

– Kit érdekel?

Ez annyira jellemző Kellyre.

– Todd még nem jött haza.

– Korán van még – vágja rá Kelly, szavaiba alig kihallható walesi akcentus vegyül. – Nem egy órára kell hazaérnie?

Nagyon jellemző rájuk ez. Jen túlságosan is aggódik, Kelly talán túlságosan is kevéssé. Miközben Jen erre gondol, a férfi megfordul, és felesége megpillantja a tökéletes fenekét, amelyet immár húsz éve annyira szeret. Aztán ismét kinéz az utcára, majd vissza a férjére.

– Most már a szomszédok is láthatják a feneked.

– Azt hiszik, csak újabb tök – vágja rá Kelly. – Jössz aludni? Alig hiszem el, hogy véget ért a merrilocksi munka.

Kelly egész héten viktoriánus parkettát restaurált a Merrilocks Roadon. Egyedül, mert Kelly így szeret dolgozni. Egyik podcastet a másik után hallgatja meg, de alig találkozik valakivel. Bonyolult, sorsa bizonyos szempontból beteljesületlen – ilyen Kelly.

– Igen – feleli Jen. – Mindjárt. Csak megvárom a gyereket.

– Bármelyik percben felbukkanhat, gíroszt majszolva. Csak nem a sült krumplijára fáj a fogad?

– Hagyd abba! – mosolyog Jen.

Kelly kacsint, és visszamegy a hálóba.

Jen céltalanul lődörög a házban. A munkájára gondol: a válófélben lévő párra, akik egy porcelánkészleten vitatkoznak, ám valójában az áruláson. Nem kéne ezen lamentálnia, már legalább háromszáz ilyet tudhat maga mögött. Ám Mrs. Vichare az első alkalommal azt mondta, ha a férjének kell adnia a készletet, akkor mindent elveszít, amit szeret. Ő pedig nem tudott ellenállni. Bárcsak ne foglalkozna annyit másokkal, de képtelen nem így tenni.

Teát főz, majd visszamegy az ablakhoz, és folytatja a virrasztást. Addig vár, ameddig szükséges. Az egészen kicsi és a már majdnem felnőtt gyerekek is alvásmegvonással járnak, noha különböző okokból.

Azért vették meg ezt a háromszintes házat, mert ez a panorámaablak pontosan a középpontjában található.

– Úgy bámulunk ki majd rajta, mint a királyok – mondta Kellynek, mire a férfi felnevetett.

Jen az októberi ködbe mered, és hirtelen megpillantja Toddot az utcán. Pontosan akkor, amikor megtörténik az óravisszaállítás, és 01:59-ből 01:00 lesz. Elfojt magában egy mosolyt: mivel visszaállították az órát, Todd hivatalosan nem ért későn haza. Ilyen Todd: szeret érvekkel dobálózni, és megmagyarázni a dolgokat.

Sietve jön az utcán. Csupa csont és bőr, hegyes térde majdnem kiböki a farmerját. A fák és a járda sötét, a levegő tejfehér: a világ a szürke különböző árnyalataiba burkolódzik.

Az utca nincs megvilágítva, ezért Kelly felszerelt egy Narnia-jellegű égőtestet a házra. Jen igencsak meglepődött rajta, mert kovácsolt vasból készült, drága lámpa volt, fogalma sem volt róla, honnan lehetett Kellynek rá pénze. És persze mozgásérzékelős.

De várjunk csak! Todd megpillantott valamit. Megáll, és átfúrja a sötétséget és a ködöt tekintetével. Jen követi fia tekintetét, és ő is meglátja: valaki éppen átmegy az utcán. Idősebb, jóval idősebb Toddnál. Jól látszik a mozgásából. Jen észrevesz ilyen dolgokat. Mindig is így volt. Ettől olyan piszok jó ügyvéd.

Forró tenyerét a hideg üvegtáblára helyezi.

Valami nincs rendjén. Valami kibontakozóban van. Anélkül is biztos benne, hogy pontosan tudná, micsoda; valamiféle ösztönös veszélyérzet, amely hatalmába keríti tűzijátékok alkalmával, vasúti átjárókban és meredélyek szélén. A gondolatok csak úgy cikáznak a fejében.

A bögrét az ablakpárkányra teszi, szól Kellynek, és lerohan a lépcsőn, cipőt vesz, és egy pillanatig kézben tartja a kilincset, mielőtt kinyitná az ajtót.

Mi ez az érzés? Nem tudja megfogalmazni.

Talán déjà vu? Alig volt még része benne. Pislant egyet, mire szertefoszlik az érzés, mintha cigarettafüst lenne. Mi volt ez? A rézkilincs fogása? A sárga fénnyel égő kinti lámpa? Fogalma sincs. Mindenesetre az érzés a múlté.

– Mi történt? – tudakolja a hirtelen felbukkant Kelly, aki éppen szürke köntöst kanyarít maga köré.

– Todd… odakinn van… valakivel – hebegi Jen.

Mindketten kisietnek. A hűvös őszi levegő a bőrének feszül. Jen Todd és az idegen felé fut. Ám mielőtt ráébredne arra, mi van kibontakozóban, felcsattan Kelly hangja:

– Állj!

Todd szalad, és másodpercek múlva megragadja az idegent a kapucnis kabátjánál fogva. A két test látványosan egymásnak feszül. Az idegen a zsebébe nyúl.

Kelly feléjük fut, úgy fest, mint aki pánikba esett, szemét ide-oda kapkodja az úton.

– Ne, Todd!

Jen ekkor pillantja meg a kést.

Az adrenalintól élesebbé válik az elé táruló látvány. Gyors szúrás. Aztán minden lelassul: ahogyan visszafelé mozdul a szúrást végző kar, a ruházatból előbukkanó kés. Két tollpihe is megjelenik a pengével, és úgy szállnak alá, mintha csak hópelyhek lennének.

Jen bámulja, ahogyan vér tör elő, méghozzá igen nagy mennyiségben. Mostanra már biztosan térdel, hiszen érzi, ahogyan apró kövek vágnak a térdébe. Átöleli a testet, és kinyitja a kabátot, miközben érzi, ahogyan a meleg vér csorog a kezére, a csuklójára, az ujjaira.

Kigombolja az inget. Patakzik a vér, a háromérményi nagyságú seb el-eltűnik a vérzuhatagban, mintha valami vörös vizű tó fenekét próbálná megpillantani. Úgy érzi, ő maga jéggé dermedt.

– Nem – suttogja elfúló hangon.

– Jen! – szólal meg Kelly rekedten.

Rengeteg vér. A kocsibehajtóra fekteti a testet, és fölé hajol, tüzetesen megvizsgálja. Azt reméli, tévedett, de egy pillanatra biztos benne, már nincs velük, eltávozott. A szeme egészen furán csillog a lámpafényben.

Teljes csend borul rájuk, aztán több perc is eltelik, mire Jen felocsúdik, és a fiára néz.

Kelly odébb terelte a fiút az áldozattól, és átölelte. Férje háttal áll Jennek, aki pont látja Todd arcát, tekintete kifejezéstelen. Eldobja a kést. Amikor földet ér, olyan hangot ad ki, mintha harang kondulna meg. Aztán Todd megtörli az arcát, keze vércsíkot hagy maga után.

Jen Todd szemébe bámul. Nem tudja eldönteni, vajon a fiú megbánta-e a tettét, avagy sem. Jen előtt szinte mindenki nyitott könyv, kivéve Todd.

Nulladik nap, röviddel 01:00 után

Valaki biztosan hívta a rendőrséget, mert az utca hirtelen kék fénybe borul.

– Mi… mi…? – hebegi kérdés gyanánt Jen, amivel voltaképpen annyit akar mondani, hogy ki ez, és miért történt.

Kelly kiengedi a fiát az ölelésből, arca sápadt, de jó szokásához híven egy szót sem szól.

Todd egyikükre sem néz.

– Anya! – szólal meg végül.

A gyerekek nem mindig az anyjukat hívják először? Todd felé nyúl, de nem hagyhatja ott a testet. Nem veheti le a kezét a sebről. Mert akkor mindenkinek rosszabb lesz.

– Anya! – szól Todd ismét.

Hangja törékenyen cseng az éjszakában. Ajkába harap, és az utcára pillant.

– Todd! – feleli Jen, miközben a férfi vére bugyog az ujjai között.

– Meg kellett tennem – mondja Todd, és az anyjára szegezi tekintetét.

Jennek leesik az álla. Kelly lehajtja a fejét. Köpenye ujját a Todd kezéről származó vér szennyezi.

– Fiam! – szólal meg Kelly olyan finoman, hogy Jen is álmélkodik rajta. – Todd!

– Meg kellett tennem! – ismétli meg Todd, ezúttal nyomatékosabban.

A hidegben jól látszik a lehelete.

– Nem volt más választásom! – Ezúttal a tizenévesek végletessége csendül ki szavaiból.

A villogó kék fény közelebb ér. Kelly Toddra mered. Vértelen ajkaival mond valamit, talán némán káromkodik.

Jen őt fürkészi, a fiát, az erőszakos bűntényt elkövetőt, aki szereti a számítógépeket és a számokat, valamint arról sem mond le, hogy minden évben megkapja a karácsonyi pizsamáját; összehajtva és az ágy végébe helyezve.

Kelly tesz egy kört a kocsibejárón, kezével a hajába túr. Még rá sem pillantott a férfira. Szemét le nem veszi Toddról.

Jen megpróbálja valahogyan lezárni a sérülést, amelyből lüktetve ömlik a vér. Nem hagyhatja ott az… az áldozatot. A rendőrök már megérkeztek, de a mentők még nem.

Todd még mindig remeg, de Jennek fogalma sincs, vajon a hidegtől vagy a sokktól.

– Ki ez a férfi? – szegezi a fiának a kérdést.

Olyan sok kérdése van még, de Todd vállat von, és nem felel. Jen meg akarja ragadni, és kifacsarni belőle a választ.

– Le fognak tartóztatni – szólal meg Kelly halkan, miközben egy rendőr szalad feléjük. – Ne mondj semmit, rendben? Mi…

– Ki ez a férfi? – ismétli meg Jen.

Túlságosan hangosan is, kiáltás az éjszakában. Azt akarja, a rendőrök adjanak még egy kis időt nekik.

Todd az anyjára néz.

– Én csak… – kezd bele, és most az egyszer nem tud semmilyen frappáns, szellemes magyarázattal előállni.

Csak egy semmitmondó, elfúló mondat, amely lebeg az éjszakában, mielőtt ez a valami szétrobbantja a családot.

Megérkezik a rendőr, fekete védőmellényt és fehér inget viselő magas férfi, bal kezében rádió.

– Echó tangó kettő négy öt, a helyszínen vagyok, várjuk a mentőt.

Todd néhányszor a rendőrre pillant, majd az anyjára mered. Most jött el az idő. Most jött el az idő, hogy mindent megmagyarázzon, mielőtt még bilincsbe verik.

Jen dermedt arckifejezéssel néz, kezét meleg vér szennyezi. Nem mozdul, nem meri megtörni a szemkontaktust. Végül Todd teszi meg; az ajkába harap, a lábára mered. És ennyi.

Egy másik rendőr felállítja Jent a testtől, és innentől csak úgy álldogál ott a behajtón véres kézzel, pizsamában és sportcipőben. A fiát és a férjét nézi, amint megpróbálnak dűlőre jutni az igazságszolgáltatással. Neki kéne kézbe venni a dolgokat. Elvégre ő az ügyvéd. De nem jön ki hang a száján. Sokkos állapotba került. Mintha csak valahogyan egyszeriben az Északi-sarkon találta volna magát.

– Meg tudja mondani a nevét? – kérdi az első rendőr Toddot.

Több rendőrautó érkezik, szállnak ki belőlük a rendőrök, a helyszínen akkora nyüzsgés van, mint a hangyabolyban.

Jen és Kelly lép egyet előre, ám ekkor Todd egyetlen kézmozdulattal megállítja őket.

– Todd Brotherhood – feleli tompán.

– El tudja mondani, pontosan mi történt?

– Várjon! – vág közbe a felocsúdott Jen. – Nem hallgathatja ki itt kinn.

– Hadd menjünk be mindannyian az őrsre! – szól sürgetőleg Kelly. – És akkor…

– Megkéseltem – mondja Todd, és a földön fekvő férfira mutat, majd zsebre vágja a kezét, és lép egyet a rendőr felé. – Szóval tartóztasson csak nyugodtan le.

– Ne mondj semmit, Todd! – inti Jen.

Könnyek szorítják el torkát. Ez nem történhet meg. Valami erős italra van szüksége, visszamenni az időben, mindent kihányni. Egész testében remegni kezd ebben az abszurd, roppant hidegben.

– Todd Brotherhood, nem kötelessége beszélnie – kezd bele a rendőr –, de amit mond, felhasználható maga ellen…

Todd engedelmesen kinyújtja maga előtt a kezét, és nemes egyszerűséggel bilincs kattan rajta. Fázik. Arckifejezése szenvtelen, talán némileg lemondó. Jen képtelen levenni róla a szemét.

– Nem teheti ezt! – ripakodik rá Kelly a rendőrre.

– Várjon! – szól Jen is pánikba esve a rendőrnek. – Mi is mehetünk? Ő még csak tizen…

– Tizennyolc vagyok! – vág közbe Todd.

– Üljön be oda! – mutat a rendőr a rendőrautóra, figyelmen kívül hagyva Jent, aztán beleszól a rádióba: – Echó tangó kettő négy öt, zárkát kérek előkészíteni.

– Akkor maguk után megyünk. Ügyvéd vagyok – teszi hozzá Jen szükségtelenül, holott nem sok fogalma van a büntető törvénykönyvről.

Ám krízishelyzetben kiélesednek anyai ösztönei. Meg kell tudni, miért tette Todd, ki kell juttatniuk, és segítséget kell szerezniük. Erre van szükség. És meg is fogják tenni.

– Megyünk mi is! Találkozunk az őrsön!

A rendőr végre rámered. Úgy fest, mint valami modell. Hogy lehet, hogy az összes rendőr olyan fiatalnak tetszik manapság?

– A crosbyi rendőrőrsre megyünk – szólal meg, aztán beül az autóba, és elhajt Toddal.

A másik rendőr az áldozattal marad. Jen nem is mer rágondolni. Csupán egyetlen pillantást vet oda. A vér, a rendőr arckifejezése… biztos benne, hogy meghalt.

Kellyhez fordul, és sosem feledi, a mindig sztoikus férje hogyan néz rá. Elveszik a kék szempárban. A világ forgása egy pillanatra megáll, minden csendes lesz, és mozdulatlan, és ekkor bevillan neki: Kelly úgy néz ki, mint akinek összetörték a szívét.

A létesítményen öles betűk hirdetik: MERSEYSIDE RENDŐRSÉG – CROSBY. A hatvanas években felhúzott épületet alacsony téglakerítés veszi körbe, az őszi levélhullás pedig majdnem elnyeli.

Jen leparkol a rendőrség előtt a záróvonalra, és leállítja a motort. A fia megkéselt valakit, kit érdekel most a közlekedési bírság? Kelly a még mozgó autóból pattan ki. Aztán Jen keze után nyúl, aki mentőövként ragadja meg a férfiét.

Kelly belöki a kétszárnyú üvegajtót, majd átsietnek a szürke linóleummal borított előtéren. Minden olyan ódon szagot áraszt. Mint az iskolák, a kórházak, az idősotthonok, ahol többnyire uniformist hordanak az ott dolgozók, és szar a kaja. Kelly gyűlöli az ilyen helyeket. Még a kapcsolatuk hajnalán kijelentette, hogy sosem száll be a mókuskerékbe.

– Majd én beszélek! – jelenti ki Kelly.

Remeg. De nem a félelemtől, hanem a méregtől. Fortyog a dühtől.

– Nem kell, én is…

– Hol van az elöljárója? – vakkantja Kelly a kopasz rendőrnek, aki a recepción ül.

Kellynek még a testbeszéde is más. Szétvetett láb, felvont váll. Még Jen is alig látta ilyennek.

A rendőr unott hangon türelemre inti őket.

– Öt perce van – jelenti ki Kelly, és az órára mutat, majd lehuppan az egyik székre.

Jen mellé telepedik, és kézbe veszi a kezét, úgy ülnek ott. Férje kezén lötyög a karikagyűrű, bizonyára fázik. Kelly fészkelődik, Jen egy szót sem szól. Feltűnik egy rendőr, aki éppen telefonál.

– Ugyanaz, mint két nappal ezelőtt: szándékos, súlyos testi sértés. Azt a sértettet Nicola Williamsnek hívták, a tettesnek nyoma veszett.

A férfi nagyon halkan beszél, Jen alig tudja kivenni a szavait. Csak ül és hallgat. A késelés is szándékos, súlyos testi sértés. Vélhetően Toddról beszélnek, Jennek hegyeznie kell a fülét.

Végül felbukkan a magas rendőr, aki letartóztatta a fiút.

Jen a pult felett lógó órára pillant. Három harminc, de lehet, hogy négy harminc van. Fogalma sincs, vajon visszaállították-e az órát. Zavaró.

– A fiukat benntartjuk, nemsokára kihallgatják.

– Hol? Ott hátul? Hadd legyek én is jelen! – mondja Kelly.

– Nem lehet – feleli a rendőr. – Maguk a tanúk.

Jenben harag tolul fel. Pontosan az ilyen dolgok miatt gyűlölik az emberek ezt az egész rendszert.

– Szóval így állunk? – kérdi keserűen Kelly.

– Hogyan?

– Ellenségek vagyunk?

– Kelly! – inti le Jen.

– Itt senki nem ellensége senkinek – jelenti ki a rendőr. – Reggel beszélhetnek a fiukkal.

– Hol van a nyomozó?

– Reggel beszélhetnek a fiukkal.

Kelly elnémul, de ez a csend vihar előtti csend. Jen már találkozott ilyennel, és egyáltalán nem irigyli a rendőrt. Kelly többnyire béketűrő, ám amikor elfogy a türelme, akkor szinte felrobban.

– Telefonálok – mondja Jen. – Ismerek valakit.

Előveszi a telefonját, és reszkető ujjakkal böngészi a híváslistáját. Büntetőjogászok. Rengeteget ismer. A jogászok első törvénye: ne ártsd bele magad olyasmibe, ami nem a szakterületed. A második: sose képviseld a családodat.

– Azt mondta a fia, nincs szüksége ügyvédre – veti ellen a rendőr.

– Pedig igenis joga van ügyvédi képviseletre.

A rendőr megadóan felemeli a kezét. Jen érzi, ahogyan Kellyben fortyog a düh.

– Idehívok egyet, és akkor majd… – kezd bele Jen.

– Hadd menjek oda hátra! – vág közbe Kelly, és a fehér ajtóra mutat, amely az épület hátsó traktusára nyílik.

– Oda tilos belépnie! – közli a rendőr.

– Baszd! Meg! – mondja Kelly, és Jen álmélkodva mered rá.

A rendőr válaszra sem méltatja, csupán némán bámul Kellyre.

– Akkor mihez kezdjünk? – töri meg a csendet Jen.

Alig hiszi, hogy Kelly most küldte el a rendőrt a búsba. A hatóság sértegetése nem vezet semmi jóra.

– Ahogyan már mondtam, éjszakára benntartjuk – ismétli el a rendőr közömbösen, és tudomást sem vesz Kellyről. – Jöjjenek vissza holnap. – Kellyre villantja tekintetét. – Nem kényszeríthetik a fiukat, hogy ügyvédet fogadjon.

– De még csak gyerek – veti ellen Jen, bár tudja, jogi értelemben nagykorúnak számít. – Még csak gyerek.

– Nem érdekli őket, ahogy más sem – mondja Kelly keserűen.

– Visszajövünk reggel… ügyvéd társaságában – próbálja menteni a helyzetet Jen.

– Ahogy gondolják. De most még több rendőrt kell küldenünk a házukhoz.

Jen szótlanul bólint. Helyszínelők. Aztán átkutatják a házat.

Jen és Kelly elhagyják a rendőrség épületét. Az autó felé tartva a nő megdörzsöli a homlokát, majd mindketten beszállnak. Jen bekapcsolja a fűtést.

– Tényleg csak úgy hazamegyünk? – teszi fel a kérdést. – És ölbe tett kézzel nézzük, ahogyan átkutatják a házat?

Kelly mereven ül. Jenre bámul, fekete haja kócosan meredezik, szeme költői szomorúságot tükröz.

– Fogalmam sincs.

Jen kinéz a szélvédőn, előttük egy bokorra vetül a fény az őszi éjszakában. Pár másodperccel később sebességbe rakja az autót, és elindul, mert fogalma sincs, mi mást tehetne.

A tök még mindig ott virít az ablakpárkányon, amikor hazaérnek. Biztosan elfelejtette eloltani a gyertyát. A helyszínelők már megérkeztek, fehér ruhájukban úgy festenek, mintha szellemek lennének. A kiontott vér elkezdett felszáradni.

Belépnek a házukba, a földszinten ülnek, és nézik az egyenruhások seregletét, akik közül páran ujjlenyomatok után kutatnak. Szótlanul üldögélnek, fogják egymás kezét. Kelly még a kabátját sem vette le.

Aztán amikor már átkutatták Todd szobáját, és mindenki elment, Jen elheveredik, és a plafont bámulja. Ekkor buggyannak elő a könnyek. Forró és sós könnyek. A jövőt siratják. És a tegnapot. Amit nem látott előre.

Mínusz első nap, 08:00

Jen kinyitja a szemét.

Valahogyan ágyba került. És aludt is. Persze nem érzi a tagjaiban, de a hálószobában van, nem a kanapén fekszik, és odakintről világosság szüremlik be.

Az oldalára fordul. Úristen, ez nem lehet igaz.

Egyedül van az ágyban. Kelly már biztosan fenn van, telefonál, legalábbis azt reméli.

Ruhái a padlón szétszórva. Nem törődik vele, farmert és sima, kerek nyakú pulóvert vesz fel, amitől sokkal terebélyesebb tűnik, mint amilyen valójában, de nem törődik vele, mert szereti ezt a ruhadarabot.

Kimegy a folyosóra, Todd üres szobája előtt álldogál.

A fia. Fogdában töltötte az éjszakát. Nem mer belegondolni, hány ilyen éjszaka vár még a srácra.

Igen. Meg tudja oldani. Jen kiváló megmentő, egész életében ezt csinálta, és most eljött az idő, hogy saját gyermekével tegye.

Ki tudja húzni a csávából.

Miért tette?

Miért volt nála kés? Ki volt az áldozat, akit minden bizonnyal meg is ölt a fia? Jen hirtelen ráébred, milyen jeleket nem vett figyelembe az elmúlt időszakban. Hangulatingadozás. Fogyás. Titkolózás. Amiket a tinédzserkorra fogott. Két nappal ezelőtt is kiment a kertbe, amikor valaki kereste telefonon. Amikor megkérdezte tőle, kivel beszélt, azt felelte, nem tartozik rá, aztán a kanapéra vágta a telefont, ami előbb szaltót vetett, majd a padlóra esett, és mindketten a készülékre meredtek. A fiú elviccelte a dolgot, pedig ez egy kisebb dühkitörés volt.

Jen csak álldogál a fiú szobájának ajtajában. Hogyan nevelhetett gyilkost belőle? Tinédzserkori düh. Késelés. Bandák. Antifa. Melyik lehet? Milyen lapokat osztottak nekik?

Kellynek semmi nyoma. A lépcsőn lefelé tartva kipillant azon az ablakon, amelyen keresztül néhány órával korábban meglátta azt, ami mindent megváltoztatott. Még mindig párás.

Meglepetten veszi tudomásul, hogy a kocsibehajtón semmilyen nyom sem árulkodik az éjszakai eseményekről. A párás idő mindent eltüntetett. A rendőrségi szalag sincs már ott.

Az utcára pillant, hullik a fákról az őszi levél. De van valami furcsa odakinn, ám nem tudja, mi lehet. Olyan baljós minden.

Leér a földszintre, átvág a fapadlójú előszobán keresztül a konyhába. Itt még a tegnap este illata terjeng, mielőtt megtörtént volna. Étel, gyertya. A normális élet kellékei.

Felülről mély férfihangot hall. Zavarodottan néz fel a plafonra. Kelly bizonyára Todd szobájában van. Valószínűleg átkutatja. Teljes mértékben megérti. Megpróbálja megtalálni azt, amit a rendőrök nem.

– Kelly? – szólal meg hangosan, aztán felszalad az emeletre, kifulladva ér fel a lépcső tetejére. – Ki kell találnunk, melyik ügyvéd…

– És bingó! – csendül fel egy hang.

Todd szobájából hallatszik, és egyértelműen Todd hangja. Jen hátralép egy nagyot, majdnem leesik a lépcső tetejéről.

És nem képzelődik: Todd lép ki a szobából melegítőalsóban és fekete pólóban, amelyen a science guy felirat virít. Szemlátomást most ébredt fel, rápislant, sápadt arca világít a sötétségben.

– Már azt hittem, elfoglaltad a fürdőszobát – mondja vigyorogva. – De akkor beslisszanok előtted.

Jen csak bámul rá, a fiára, a gyilkosra. Nem véres a keze. Arcára nem ül ki kegyetlen kifejezés, és mégis.

– Micsoda? Hogyhogy te itt vagy?

– Ezt meg hogy érted?

Tényleg pont úgy néz ki, mint Todd. Jen még így összezavarodva is kíváncsi. Ugyanaz a kék szem. Ugyanaz a fekete haj. Ugyanaz a magas, vékony termet. De megbocsáthatatlan bűnt követett el. Talán csak ő tudná megbocsátani.

Hogy kerül ide? Hogy lehet, hogy a szobájából bukkan elő?

– Szóval? – érdeklődik a fia.

– Hogy kerültél haza?

– Hát ez elég fura kérdés, még tőled is – vonja fel a szemöldökét a fiú.

– Apáddal jöttél haza? Óvadék ellenében engedtek el?

– Óvadék? – szalad a szemöldöke a homlokára.

Új manírok. Az elmúlt pár hónapban megváltozott. Lefogyott, de az arca kerek maradt. Mint azoké, akik sokat dolgoznak, készételt esznek, és nem isznak elég vizet. Jen egyikről sem szerzett tudomást, de ki tudja? És ez a modorosság, amely azóta jellemzi, hogy új barátnője lett Clio személyében.

– Találkozom Connorral – jelenti ki Todd.

Connor. Todd évfolyamtársa, de csak idén nyáron melegedtek össze. Jen pedig már évekkel ezelőtt összebarátkozott a fiú anyjával, Pauline-nal. A két nő hasonló személyiség: megcsömörlött, káromkodós, korántsem született anyák. Jent mindig is vonzották az ilyen személyiségek. Egyik barátja sem fél kimondani, mit gondol. Nem is olyan régen Pauline így nyilatkozott Connor kisöccséről: „Nagyon szeretem, de mint a legtöbb hétéves, gyakran elég pöcs módjára viselkedik.” Ezen mindketten betegre röhögték magukat.

Jen lép egyet előre, és jól szemügyre veszi a fiát. Nem lát semmi furát rajta, fegyver sincs a szobájában.

– Hogy kerültél haza? Mi történt?

– Haza honnan?

– A rendőrségről – jelenti ki Jen egyszerűen.

Azon kapja magát, hogy távolságot tart tőle. Csak egy lépésnyit, de akkor is. Nem tudja, mire képes ez a személy – a fia, élete szerelme.

– Hogy micsoda? A rendőrségről?

Todd arckifejezése megváltozik, az orrát úgy fintorítja, mint csecsemőkorában. Tinédzserkori pattanásokból két apró sebhely maradt meg. Arca egyébként még mindig gyermeki, tiszta.

– Letartóztattak, Todd!

– Letartóztattak?

Jen többnyire észleli, ha a fia hazudik, ám ebben a pillanatban egyértelműen tudja, hogy nem így van. Meredten bámulja, a fiú arcára zavarodottság ül ki. Ekkor valami borzongató érzés kúszik fel Jen hátgerincén.

– Láttam… amit tettél – mondja, és a panorámaablak felé mutat.

És ekkor döbben rá, mi a baj. Nem a kinti látvány, hanem maga az ablak. Nincs ott a tök. Szőrén-szálán eltűnt.

Jen fogai összekoccannak. Ez nem lehet!

Elszakítja tekintetét a tök nélküli ablaktól.

– Láttam! – mondja megint.

– Mit?

Todd szeme pont olyan, mint az apjáé, gondolja legalább ezredszerre.

Még egyszer Toddra néz, tekintetét a fiáéba fúrja.

– Ami tegnap éjszaka történt, miután hazajöttél.

– Itthon voltam tegnap este.

– Micsoda? Vártalak, késtél, aztán vissza kellett állítani az órát…

– Az órát csak holnap kell visszaállítani. Ma péntek van, nem?

Mínusz első nap, 08:20

Valami mintha megszakadt volna Jenben. Hátrasimítja a haját, a ház hátsó traktusában található fürdőszoba felé tart, ujjal mutatja Toddnak, hogy egy perc, és visszajön. Megborzong, mikor hátat fordít neki, mintha a fiú valami ragadozó lenne, amelyet mindig szemmel kell tartani.

Már évek óta nem érezte ilyen rosszul magát, de nem tud hányni, csak gyomorsav jön fel. A terhességre gondol, amikor annyit hányt, hogy egy idő után már csak epe jött ki belőle. Amikor beszámolt erről az orvosának, az kiigazította, hogy nem epe, mert az komoly bajt jelez, hanem gyomorsav.

A vécécsészében lévő gyomorsavra néz. Talán nem epe, mégis komoly bajban van.

Toddnak fogalma sincs, miről beszél. Ez nyilvánvaló. De miért? Hogy lehetséges?

A tök. Nincs ott a tök. Hol van Kelly? Képtelen tisztán gondolkodni. Pánik keríti hatalmába. Hányni fog.

Leül a hideg járólapra.

Előveszi a telefonját, és megkeresi a naptárfunkciót.

Október huszonnyolcadika, péntek van. Tényleg másnap van az óraátállítás. Hétfőn pedig halloween. Jen a kijelzőt bámulja. Hogyan lehetséges?

Meg fog őrülni. Feláll, és fel-alá járkál a helyiségben. Mintha hangyák zsizsegnének benne. Ki kell szabadulnia innen. De honnan? A tegnapból?

A férjével váltott utolsó üzenetet nézi meg, majd hívja a számot.

Kelly azonnal felveszi.

– Hol vagy? – tudakolja Jen.

Tudja, hogy őrültségnek hangzik, de képtelen máshogyan beleszólni a telefonba.

– A Föld nevű bolygón, de a hangodból ítélve te nem.

– Komolyan kérdezem.

– Dolgozom. Hol máshol lennék? Te hol vagy?

– Toddot letartóztatták tegnap?

– Micsoda? – jól hallatszik, hogy Kelly letesz valami nehezet a földre. – Mégis miért?

– Én kérdezlek téged: letartóztatták tegnap?

– Nem! – vágja rá Kelly.

Jen alig hisz a fülének. Verejték csorog a mellkasán. Megvakarja a karját.

– De hát ott ültünk a rendőrségen. Még kiabáltál is velük. Éppen előtte állítottuk vissza az órát. Én pedig… kifaragtam a tököt.

– Minden rendben? Nekem most dolgoznom kellene.

Jen mély levegőt vesz. Kelly azt mondta, hogy tegnap végzett az ottani munkával. Nem így volt? Dehogynem! A lépcső tetején álldogált, egy szál tetoválásban, mosollyal az arcán. Jól emlékszik rá. Nagyon is jól.

Kezét a szeme elé teszi, mintha így ki lehetne zárni a világot.

– Fogalmam sincs, mi történik – szól bele a telefonba, és sírva fakad. – Mit csináltunk tegnap este? – Fejét a falnak dönti. – Nem a tököt faragtam ki?

– Mit…

– Azt hiszem, valamilyen roham tört rám – suttogja.

Feltűri a pizsamanadrág szárát, és a bőrére mered. Nincs semmi nyoma annak, hogy murván térdelt. A térde makulátlan. Nincs vér a körme alatt. Karja libabőrös lesz.

– Nem a tököt faragtam ki? – teszi fel még egyszer a kérdést, ám eközben ráébred valamire.

Ha nem történt meg… akkor talán megőrült, de legalább a fia nem gyilkos. Érzi, hogy egész testében megkönnyebbül.

– Nem éppen. Azt mondtad, rohadtul nincs kedved hozzá – feleli Kelly, hangjában nevetés bujkál.

– Rendben – mondja Jen, de pontosan emlékszik, milyen lett a tökfaragás eredménye.

A tükörben nézi magát. A saját szemébe néz. Pont így néz ki egy pánikoló nő. Sötét haj, sápadt, beesett arc. Szeme, mint az űzött vadé.

– Leteszem. Biztos csak rosszat álmodtam – mondja, de mégis: hogy lehet?

– Oké! – feleli Kelly. – Ma korán hazamegyek.

Jen örül neki, hogy férje a családjának élő ember, és nem olyasvalaki, aki munka után kocsmázik vagy sportol.

Kimegy a fürdőszobából, és leindul a konyhába. A kertet még mindig köd üli meg, a fák teteje nem látszik. Kelly pár éve építette a konyhát az épülethez, miután Jen kijelentette, jó lenne már átlagos életet élniük.

Az emlékek gyorsan halványulnak. Jen mindig azt tanácsolja a gyakornokoknak, hogy vegyenek mély levegőt, és főzzenek egy kávét – most megfogadja a saját tanácsát. Ő már profi. Ha valaki két évtizeden át végez óriási stresszel járó munkát, attól hatalmas gyakorlatra tesz szert.

Ám amint a márványból készült konyhapult felé tart, hirtelen megtorpan. Mert ott van rajta egy egész tök, és semmiféle faragásnyom nem látszik rajta.

Jen megdermed. Lehet, a tök nem is igazi. Úgy érzi, mindjárt megint elhányja magát.

– Ó! – mondja csak úgy. Ez a kis hang hatalmas döbbenetet hordoz.

Úgy közelít a tökhöz, mintha fel nem robbant bomba lenne. Megérinti, megfordítja, de a termésen semmi nyoma annak, hogy emberi kéz érintette. Atyaég, a tegnap este nem történt meg! Nem történt semmi! Jen megkönnyebbül. A fia nem ölt. A fia nem gyilkos.

Hallgatja, amint Todd a szobájában tevékenykedik. Kihúzza és betolja a fiókokat, fel-alá mászkál, cipzárt húz fel.

– Visszatértél közénk? – kérdi Jentől, amint leér a lépcsőről.

A hangtól Jen megugrik. Toddra mered. A testét nézi. Mintha vékonyabb lenne, mint pár hete, nem?

– Kábé – vágja rá automatikusan.

Kétszer is nyel. Remegés fut át rajta, mintha beteg lenne, mintha lázban égne a teste.

– Hát akkor…

– Valószínűleg csak rémálom volt.

– Ó, sajnálom – mondja Todd, mintha ezzel minden meg lenne magyarázva.

– Hát igen. De az álmomban megöltél valakit.

– Tényleg? – Mintha valami átfutna Todd arcán, alig észrevehetően, de mégis. – Kit?

Jen azt gondolja, ez elég fura kérdés. Hozzászokott ahhoz, hogy az ügyfelei nem tárják fel előtte a teljes igazságot, és most is ilyen érzése van.

Todd hátrasöpri a homlokába hulló, sötét fürtöket. A mozdulattól kivillan a dereka, amit az anyja olyan sokat fogott, mikor a fia pici volt, és tanult ülni, mászni, járni. Jen akkoriban úgy hitte, az anyaság unalmas dolog, folyton ugyanazok a feladatok ismétlődnek, csak más sorrendben. De nem az, most már tudja; olyan, mint azt állítani, levegőt venni unalmas.

– Egy felnőttet. Negyven év körülit.

– Ezzel a két piszkafával? – tartja fel színpadiasan vékony karjait.

Kelly egyszer késő este meg is kérdezte, hogyan is nevelhettek fel egy túlzottan magabiztos kockát, mire mindketten jót kuncogtak. Jen Kelly száraz humorát szereti leginkább. Annyira örül, hogy Todd is örökölte.

– Igen – mondja ki hangosan, de közben arra gondol: Nem kellett izom hozzá. Fegyvered volt.

Todd zokni nélkül veszi fel a sportcipőjét. A mozdulat közben sejlik fel Jenben, hogy ez péntek reggel már megtörtént. Csodálkozott, hogy Todd nem törődik az októberi hideggel, és aggódott, hátha megfázik a gyerek lába. És amiatt is aggódott – szégyentelen módon –, hogy mások talán csapnivaló anyának vélik, vagy tulajdonképpen minek is pontosan? Zokniellenesnek? Úristen, mennyire túlaggódja a dolgokat.

De emlékszik.

Jen megborzong. Todd megragadja a kilincset, Jent pedig olyan érzés keríti hatalmába, hogy mindez már megtörtént. Nem. Nincs semmi baj. Nincs semmi baj. Ne aggódj! Felejtsd el! Nincs rá bizonyíték, hogy megtörtént.

Aztán ott van.

– Suli után Clióhoz megyek. Ott is eszek.

Kijelentő módban beszél, nem kér; mostanában így szokta.

És ekkor megtörténik. A szavak természetesen jönnek Jen ajkára, és pontosan ugyanazt a kérdést teszi fel, mint tegnap este:

– Megint osztriga?

Mert amikor Todd először evett Clióéknál, tényleg osztrigát szolgáltak fel. Még fotót is küldött róla, kinyitva, az ujján egyensúlyozva a kagylót, mellékelve a felirat: Azt mondtad, jobban ki kéne nyílnom?

Todd válaszára vár. Hogy biztosan valami hétköznapit esznek, mondjuk, libamájat.

Todd elvigyorodik, ami csillapítja a feszültséget.

– Biztosan valami hétköznapit eszünk, mondjuk, libamájat.

Képtelen. Képtelen megbirkózni ezzel. Ezzel az őrülettel. Szíve majd’ kiugrik helyéről.

Todd felveszi a táskáját. A mozdulat, ahogyan a hátára teszi, csak tovább nyugtalanítja Jent. Nehéznek tűnik.

És ekkor felötlik benne a kérdés: És ha a fegyver abban a hátizsákban van? És ha csak most fog megtörténni a bűntény? És ha nemcsak rossz álom, hanem megérzés volt?

Jent kirázza a hideg, majd forróság önti el.

– A számítógépedet hallottam? – néz fel a plafonra. – Mintha valami értesítés jött volna.

Nagyon könnyű így átverni a tiniket. Jen egy pillanatra bűntudatot érez, amint látja, hogy Todd a hátizsákot hátrahagyva, kezét-lábát törve rohan fel a lépcsőn. Mindig is ösztönösen együttérzett fiával – gyakran talán túlságosan is, amikor kihagyták valami összejövetelből –, ám ma egyáltalán nem így érez. Mert látta gyilkolni.

Bármit is érez most, az nem tartja vissza attól, hogy átkutassa a táskát.

Minden rekeszt, minden zsebet. Hallja, amint Todd odafenn türelmetlenül hümmög.

Két kémia munkafüzet, három toll. Jen kirakja őket a padlóra, és folytatja a keresgélést.

– Nem jött semmi! – kiáltja odafenn Todd.

Megint dühösnek hangzik. Mostanában többször is azt érezte, hogy bosszantónak tartja a fia.

– Bocs! – mondja hangosan, miközben arra gondol, csak hagyjon neki még egy percet. – Akkor biztosan rosszul hallottam.

A hátizsák alján morzsahegyek halmozódtak fel a szendvicsekből.

De mi ez itt? A legalján. Egy tok, egy bőrtok. Már tudja, mi az, mielőtt megnézné, pontosan mit is rejt.

Nagyot sóhajt, és szemügyre veszi: a bőrtokban kés lapul.

Mínusz első nap, 08:30

Jen csak áll ott, és a kezében lévő tárgyra mered. Arra nem gondolt, mit fog csinálni, ha talál valamit. Nem is hitte, hogy fog.

A kezében tartja a hosszú, baljóslatú markolatot.

A pánik ismét hullámokban tör rá, képtelen megszabadulni tőle. Kinyitja a lépcső alatti szekrényt. Cipőket és sportszereket zsúfoltak oda be, valamint konzerveket, amelyek nem fértek a konyhaszekrénybe. Mögéjük rejti a kést. Hallja, amint Todd kijön a szobájából, mire bezárja a szekrényt, és visszapakolja a holmit a hátizsákba.

A Kelly fiatalkori vonásait megelevenítő Todd felveszi a hátizsákot. Nem veszi észre, hogy könnyebb lenne. Jen rámered, miközben a fiú kitárja az ajtót. A fia, felfegyverkezve és gyilkos szándékkal. A fia, aki nagy erővel háromszor is belevágta a kést a férfiba. Amikor Todd visszafordul az ajtóban, Jen egy pillanatra úgy veszi ki a tekintetéből, rájött a turpisságra.

Todd kimegy, Jen pedig felsiet a lépcsőn, és a panorámaablakon át nézi, ahogyan a fia beszáll az autóba. Biztos benne, hogy a másodperc törtrészéig még belenézett a visszapillantó tükörbe.

– Kést találtam Todd hátizsákjában! – jelenti ki Jen abban a pillanatban, amikor Kelly hazaér.

Többet nem mond, még nem. Az egész napot a pánik és a ráció határmezsgyéjén töltötte. Semmi sem történt, álom volt, mégis történt valami, rémálom elevenedett meg. Őt pedig menthetetlenül elragadta az őrület.

Kelly pontosan olyan arckifejezést ölt, mint amilyenre számított. Felé tart, felemeli a kést, mintha valami régészeti lelet lenne. Pupillája óriásira tágul.

– Mit mondott, amikor megtaláltad nála? – kérdi jegesen.

– Nem tud róla.

Kelly bólint, és a hosszú, éles pengét fürkészi, egy szót sem szól. Jen jól emlékszik a tegnap éjszakai dühös viselkedésére, és most olyan visszafogottnak tűnik.

– Vadonatúj. Megölöm ezt a gyereket!

– Tudom.

– Még nem használta.

Jen minden humort nélkülözően felnevet.

– Hát persze hogy nem!

– Micsoda?

– Én csak… úgy értem, láttam, ahogyan Todd megkésel valakit vele.

– Micsoda?

– Tegnap este vártam, hogy Todd hazaérjen, és… valakit megkéselt, kinn az utcán. Te is ott voltál.

– De… – vakarja meg Kelly az állát. – De én nem voltam ott. És te sem. Azt mondtad, csak rossz álom volt.

Halvány mosolyt villant rá.

– Elmentek otthonról?

Jen elfordul. Kinn a szomszéd sétáltatja a kutyát. Tudja, hogy mindjárt megcsörren a telefonja, emlékszik rá tegnapról, de megtörténik, mielőtt elmondhatná Kellynek. Valami mást kell mondania Kellynek, ami meg fog történni, de semmi sem jut eszébe, csak az, hogy valami félelmetes párhuzamos univerzumban ébredt fel.

– Ébren voltam – jelenti ki, és elkapja a tekintetét a telefonáló szomszédról, aztán összegzi magában a bizonyítékokat, miszerint a tegnapi nap nem történt meg: az érintetlen tök, a szobájából előbukkanó Todd, a rendőrségi szalag és a vér hiánya odakinn az utcán.

Ám ekkor a késre gondol – mindössze ez a tárgy szolgál kézzel fogható bizonyítékként.

– Nézd, én semmit sem tapasztaltam tegnap este. Majd megkérdezzük, ha hazajön – mondja Kelly.

Jen egyetlen szó nélkül bólint. Elvégre mit is mondhatna?

– Tűnj el a lábam alól!

Kelly a macskájukat, VIII. Henriket terelgeti, aki azzal érdemelte ki a nevét, hogy már a megmentésekor is túlsúlyos volt.

A konyhában lévő kanapén üldögélő Jen összerezzen. Kelly pontosan ugyanezt mondta péntek este. Az első péntek este. Aztán beadta a derekát, megetette, és kijelentette:

– Most már egy nyávogás nem sok, annyit nem akarok hallani!

Jen feláll, és Kelly mellett elhaladva kifelé veszi az irányt. Képtelen csak úgy üldögélni és hagyni, hogy még egyszer lejátszódjon ez a nap.

– Hová mész? – álmélkodik Kelly. – Annyira feszült vagy, hogy valósággal elviharzottál mellettem.

Aztán a nyávogó macskához fordul, kinyitja a konzervet, és így szól:

– Most már egy nyávogás nem sok, annyit nem akarok hallani!

Forróság önti el Jent, érzi, hogy feltolul benne az ideg.

– Ez már mind megtörtént – jelenti ki. – Minden. Mégis mi a fene folyik itt?

Jen visszaül a kanapéra, a ruhájával babrál, mintha meg akarna szabadulni saját testétől, mintha valami lehetetlent akarna kifejezni. Ha eddig még nem veszítette el az eszét, most biztosan el fogja.

– A kés?

– A kés nem, azt csak ma találtam meg – mondja, és tudja, ezt csak ő érti. – De minden más igen. Egyszer már átéltem. Másodjára történik meg minden.

Kelly felsóhajt, és kinyitja a fagyasztó ajtaját. A macska már jóllakott.

– Ez még tőled is sok.

Jen oldalra dönti a fejét, és úgy néz a férjére.

Amikor először élte át a mai napot, akkor a nyaralásról veszekedtek. Jen szeretett volna menni, ám Kelly nem akart repülni. Régebben mesélte, hogy turbulencia miatt ezerötszáz métert zuhant a gép, amelynek ő is a fedélzetén volt. Azóta nem ült repülőre.

– Pedig te egyáltalán nem vagy aggodalmaskodó típus – mondta Jen.

– De a repülés miatt igen – vágta rá Kelly, és elővett egy Magnumot a fagyasztóból.

– Tudom, hogy meg fogsz enni egy Magnumot – mondja most Jen, Kelly keze pedig már a fagyasztó fogantyúján van.

– Miből gondolod? Nem normális! – veti oda a macskának.

Kelly kimegy a konyhából. Jen tudja, hogy felmegy és lezuhanyozik.

Amint elhalad mellette, a férfi finoman végighúzza az ujját Jen hátán, amitől az megborzong. Egymás szemébe néznek.

– Semmi baj – nyugtatja Kelly.

Jen felemeli a kezét, hogy megszorítsa a férjéét, ahogyan már ezerszer tette. A férfi keze az ő horgonya, a tengeren egyedül hánykolódó nőé. Aztán Kelly már ott sincs. Ha nyugtalanítja is a kés vagy a felesége, nem szól róla egy szót sem. Ez nem rá vall.

Jen beteszi A Grace klinikát, és hátradől a kanapén, megpróbál kikapcsolni.

Jen és Kelly tizenkilenc éve ismerkedtek meg. Kelly besétált Jen apjának ügyvédi irodájába, és megkérdezte, van-e szükség dekorációs munkára. Aztán a szeme szépen lassan végigpásztázta Jen testét. Végül nem volt szükség a szolgáltatására, de Jen elment ebédelni vele, ami leginkább a véletlennek tudható be, mint bármi másnak. Együtt mentek ki az irodából, pont dél volt, és a szemközti helyen egyet fizet, kettőt kap akciót hirdettek. Az ebéd során Jen végig azt hangoztatta, vissza kell mennie, de úgy tűnt, annyi mondanivalójuk van egymásnak. Kelly egymás után tette fel az érdekesnél érdekesebb kérdéseket. Jen nem is ismer nála figyelmesebb hallgatóságot.

Szinte mindenre emlékszik az ebédről. Március vége felé járt, de roppant hideg és esős volt az idő, ők pedig ott ültek az aprócska sarokasztalnál, aztán a vastag felhők mögül egyszer csak előbukkant a nap, és néhány percre megvilágította őket. És hirtelen tavasz lett, bár nem sokkal később megint esni kezdett.

Összebújtak az esernyő alatt, úgy siettek vissza az irodába. Jen Kellynek adta az ernyőt, és amikor a férfi a következő hétfőn visszahozta, Jen asztalán hagyta a kulcsát.

Jen számára afféle időszámítási kezdet az a randi. Minden márciusban érzi. A nárciszok illatát. Egy nyitott ablak felidézi benne, amint az ágyban fekszenek, lábuk összekulcsolva, de a testük külön, mint két boldog sellő. Minden tavasszal előjön a kép: az esős március a férfival.

Jen megnyugvást talál A Grace klinikában, ahogyan megannyiszor, és abban, mikor leveheti a melltartóját. Talán az ő hibája, gondolja, miközben a tévét nézi, de nem is igazán nézi. Mindig olyan nehéznek találta az anyaságot. Nagy megpróbáltatásnak, ami rengeteg idejét felemészti. Semmit sem csinált jól: sem a munkáját, sem a gyereknevelést. Tűzoltást végzett vagy egy évtizeden át, és erre csak mostanában döbbent rá. De könnyen meglehet, hogy túl késő, a kocka már el van vetve.

Csak álom volt, mondja magának. Igen. Megnyugvás tölti el. Hát persze hogy álom volt.

Kikapcsolja A Grace klinikát. Rögtön a híradó következik. Emlékszik rá, a Facebook adatvédelmének felülvizsgálatáról szól. A következő pedig egy epilepszia-gyógyszerről, amelyet laboratóriumi egereken teszteltek már. Ez persze nem bizonyíték az időutazásra, de azért mégis valami.

– Egy új kísérleti gyógyszer… – hangzik fel, mire Jen kikapcsolja a tévét, és az előszobába megy.

Pontosan úgy, ahogyan számított rá, hallja, hogy Kelly éppen zuhanyozik. Valakit csak meg kellene győznie, hogy mindent tud előre. Vagy mégsem?

Előveszi a kést a lépcső alatti szekrényből, és megvizsgálja. Vadonatúj, ahogyan Kelly megjegyezte.

Leül a legalsó lépcsőfokra, Toddot várja késsel az ölében. Még egyszer. Ám ezúttal magyarázatot is. Az igazat akarja tudni.

– Ezt találtam – mondja Jen, és valamiféle öröm keríti hatalmába, hogy végre nem egy egyszer már átélt beszélgetést kell lefolytatnia.

Toddnak nyújtja a kést, de ő nem veszi el.

Millió jel utal rá: szemöldöke leereszkedik, megnyalja az ajkát, egyik lábáról a másikra helyezi testsúlyát. Nem mond semmit, mégis mindent elmond.

– Egy barátomé – jelenti ki végül.

– Ennél valami jobbal gyere. Tudod, hányszor hallják ezt az ügyvédek?

Jen egyre csak nyeli vissza a gyomorsavat. A fiú alamuszisága csak olaj a tűzre. Meg fog történni. Meg fog történni holnap.

– Mit nyeldekelsz? – kérdi Todd a vállát vonogatva.

Mostanában így viselkedik, gondolja Jen, miközben a padlót fürkészi, és próbál nem hányni. A titokzatos fiú. Jelenlétét most igencsak baljósnak találja.

– Majd én beszélek vele! – hangzik fel Kelly hangja a lépcső tetejéről.

Jen azt hitte, sosem kerülnek ilyen helyzetbe, és a tinikor is eseménytelenül telik el. Todd jó csecsemőnek bizonyult, és kisgyerekként is boldog volt. Az egyetlen dráma akkor zajlott le, amikor egy Gemma nevezetű lány lapátra tette, mert túlságosan furának találta. Miután hazajött, egy napig egy szót sem szólt, a szülőknek pedig fogalmuk sem volt, mi történt. Aztán másnap este, amikor Kelly éppen nem volt otthon, Todd leült Jen ágyára, és mindent elmondott, majd azt kérdezte, vajon igaza volt-e Gemmának.

– Dehogy! – vágta rá Jen, miközben bűntudattól gyötörve azon gondolkodott, vajon hogyan lehetne elmondani neki…

Nem fura, hanem inkább kocka. Todd megmutatta pár üzenetét is, ami csak tovább erősítette az érzést, hogy ő inkább a kütyük és a tudomány világában mozog otthonosan. Tudományos mémekkel, nagy eszmefuttatásokkal ostromolta a lányt, az meg folyamatosan hárított.

De most fordult a kocka, és kés, gyilkosság, letartóztatás van napirenden.

Kelly csendesen méregeti a fiút, fejét némileg hátradönti. Jen azt kívánja, bárcsak felrobbanna Kelly, és sarokba szorítaná a fiát, de ő szemlátomást más utat választott. Toddot egyszer csak elönti a méreg, állkapcsa megfeszül.

Feltartja a kezét, de nem szól többet.

– Ha megnézném a bankszámlakivonatodat, nem lenne nyoma? Nem vásároltad? – tudakolja Kelly.

Todd blöffnek tartja a kérdést, megtöri a szemkontaktust, és leveszi a kabátját, majd a cipőjét is; ott áll zokniban.

– Nem hát! – feleli háttal Jennek, és felakasztja a kabátot, ami szokatlan tőle.

– Megértjük, ha úgy érzed… ettől nagyobb biztonságban vagy – mondja Kelly. – Gyere, tegyünk egy kört!

– Tényleg megértjük? – kérdi Jen meglepetten.

Todd felrohan a lépcsőn, és elviharzik apja mellett.

– Mégis mit hittetek, hogy meg foglak ölni benneteket? – kérdi Todd olyan halkan, hogy Jen azt hiszi, rosszul hallja.

– Ha nem mondod meg, hol és miért szerezted, nem mész sehová! Még iskolába se! – fenyegetőzik Jen.

– Oké! – szól Todd mérgesen, aztán bemegy a szobájába, és úgy bevágja maga mögött az ajtót, hogy beleremeg a ház.

Jen Kellyre bámul, úgy érzi, mintha pofon vágták volna.

Kelly beletúr a hajába.

– Ördög és pokol – szólal meg, és végigsimít a lépcső tetején álló szekrényen, amiről egy papírlap esik le.

Kelly felveszi, és megtörli a homlokát. Azon a papírlapon egy állásajánlat olvasható, amelyet Kelly visszautasított, mert nem akarta feladni függetlenségét.

– Mi van vele? – kérdi Jen.

– Fogalmam sincs – feleli Kelly, és megrázza a fejét. – Hagyjuk a fenébe!

Kelly nem felé irányítja a haragját, Jen tisztában van ezzel. Ilyen a természete, hirtelen haragú, aztán lecsillapszik. Egyszer majdnem nekiment egy férfinak, aki véletlenül hozzáért Jen fenekéhez. Azt mondta neki, menjenek ki, játsszák le; Jen alig hitt a fülének.

Jen válasz helyett bólint, túlságosan is tart attól, mi fog következni.

– Meg tudjuk oldani – legyint Kelly – holnap.

Jen ismét bólint. Magával viszi a kést a szobájukba, és az ágy alá rejti.

Este később belebotlik a fiába, aki éppen inni jött le, ő pedig lassan indulna felfelé a szobájukba. Ilyenkor többnyire a szokásos házimunkát végzi, ám ezúttal csak bámul a fiára a konyhában.

Todd megtölti a poharát vízzel, kiissza, aztán megint megtölti. Előveszi a telefonját, megereszt egy halvány mosolyt, aztán elteszi az eszközt.

Jen úgy tesz, mint aki elfoglalt. Todd elhalad mellette, kezében a teli pohár, ám mielőtt felmenne, ellenőrzi, zárva van-e a bejárati ajtó. Aztán elindul felfelé, de az első lépcsőfokon visszafordul, és meg egyszer megnézi az ajtót. A biztonság kedvéért. Mintha tartana valamitől. Jen beleborzong a látványba.

Elalvás előtt arra gondol, Todd itthon van, biztonságban. És nincs nála kés. Talán nem történik meg. Bármi is legyen az. Talán amikor felkel, tényleg holnap lesz. Az utána való nap. Bármi, csak ne ma még egyszer.

Mínusz második nap, 08:30

Jen izzadságban fürödve ébred fel. Telefonja az éjjeliszekrényen, ám nem nézi meg. A remény továbbra is vele marad.

Kelly köpenyét veszi fel, amely helyenként még mindig nedves, aztán lefelé veszi az irányt. A nap besüt az ablakon, és megvilágítja a padlódeszkákat. A kellemes napsugarak a lábát melengetik.

Csak ne péntek legyen megint! Bármi, csak ne péntek!

Bekukkant a konyhába, hátha megpillantja a férjét. De senki sincs ott. Viszont a konyha tiszta. A pult üres. Pislant egyet. A tök. Nincs ott. Bemegy a konyhába, és körbenéz. Sehol sincs. Talán vasárnap van. Talán túl vannak rajta.