Ujhelyi Dávid

A paródiakivétel szükségessége és lehetséges keretrendszere
a hazai szerzői jogban

Ujhelyi Dávid

A paródiakivétel szükségessége és lehetséges keretrendszere a hazai szerzői jogban

Budapest, 2021

Szakmai lektor

Dr. Pogácsás Anett

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Koltay András rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Pokorádi Zsófia

Korrektor: Bujdosó Hajnalka

Tördelőszerkesztő: Fehér Angéla

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-459-1 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-460-7 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-461-4 (ePub)

© A szerző, 2021

© A kiadó, 2021

Minden jog védve.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Ajánlás

Bevezetés

A paródiakivétel nemzetközi háttere, a háromlépcsős teszt

A nemzetközi szerzői jog fejlődésének releváns állomásai

A háromlépcsős teszt megjelenése és fejlődése

A paródia megítélése a háromlépcsős teszt fényében

Részkonklúzió

A paródia megítélése az EU jogának szemszögéből

Az EK kezdeti jogharmonizációs tevékenységéről

Az EU átfogó harmonizációjának eredményei

Az EUB C-201/13. Deckmyn-ügyben hozott ítélete és annak hatásai

Részkonklúzió

Paródia az egyes nemzeti jogrendszerekben

Paródia a kontinentális Európában

Paródia az angolszász országokban

A paródia megítélése a magyar jog alapján

Részkonklúzió

A szerzői személyhez fűződő jogok és a paródia kapcsolata

Személyhez fűződő jogok a nemzetközi jogforrásokban

A személyhez fűződő jogok (hiánya?) az EU-ban

A skála két végpontján: Franciaország és az Egyesült Államok megoldásai

Személyhez fűződő jogok a hazai szabályozásban

Részkonklúzió

Konklúzió helyett: a hazai paródiakivétel szabályozási lehetőségei

A paródiakivétel szabályozásának előkérdései

Zárszó

Forrásjegyzék

Irodalomjegyzék

Jogforrások

Jogesetek

Mellékletek

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt köszönet illeti Csehi Zoltánt, aki témavezetőként végtelen türelemmel segítette jelen monográfia előkészítését.

Köszönet illeti Grad-Gyenge Anikót, Faludi Gábort, id. Ficsor Mihályt és Mezei Pétert, akiknek a témában, illetve kapcsolódó területein kifejtett kiemelkedő munkássága, gondolatébresztő eredményei és segítő észrevételei nélkül jelen monográfia nem született volna meg.

Külön köszönet illeti Pogácsás Anettet, akinek páratlan szaktudása és önzetlen barátsága nélkül ma egy szerzői jogásszal és egy monográfiával kevesebb lenne hazánkban. Jelen munka hiányosságai és pontatlanságai a szerzőnek tudhatók be, ám érdemei és eredményei Pogácsás Anett nélkül nem jöttek volna létre.

Végezetül köszönet illeti feleségemet és fiamat, akik a jelen monográfia írását megelőző kutatás és az azt követő írás idejére – többnyire – türelemmel nélkülöztek.

Ajánlás

„Humorban nem ismerek tréfát” – jutott eszembe Karinthy elhíresült mondata, amikor először olvastam Ujhelyi Dávid kiváló művét, amelyet most az Olvasó is kezében tart. Legfőképpen azért, mert a Szerző a paródia könnyedsége mellett annak rendkívül erős társadalmi szerepére, óriási jelentőségű jövőjére, szabályozási nehézségeire, igényére és lehetőségeire helyezi a hangsúlyt. A megannyi klasszikus és modern dogmatikai, érdekkiegyensúlyozási, jogalkotói és jogalkalmazói problémát felvető kérdéskört ezért a legnagyobb komolysággal járja körül, miközben rendkívül színes, élvezetes stílusban tárja elénk kutatása eredményeit.

Az alfa és a Z generáció tagjai bizonyára a mémeket és egyéb humoros, gúnyos felhasználói tartalmakat (user uploaded content) tekintik a paródia világának – és kétségtelen, hogy tömegével ömlik ránk a legkülönfélébb „vicces” tartalom a modern kommunikációs csatornák mindegyikén. A paródia maga ugyanakkor évezredekre visszanyúló gyökerekkel rendelkezik, és valamennyi társadalomban meghatározó szerepe volt. „És azt igen bölcsen tevék a hajdankor fejedelmei, hogy a gúnyt maguk körül tarták és fizettek neki, hogy ott maradjon, mert amidőn később kizárták az igazmondást a vár kapuján, a bolond a nép között beszélt” – jegyzi meg lényeglátóan Jókai Mór A magyar nép élce című művében, rámutatva, hogy a gúny és a humor mindig is a véleménynyilvánítás fontos és – különösen egyes társadalmi relációkban – nélkülözhetetlennek tűnő eszköztárát képezte.

A Szerző visszatekint ezekre a gyökerekre, ugyanakkor a paródián mint irodalomtudományi műfajon és a paródia céljára készült műveken túllépve kifejezetten a szerzői művek paródiacélú felhasználására mint aktuális kihívásra koncentrál, amely a paródiakivétel hazai jogrendszerünkben való hiányára tekintettel különösen szembeötlő, mégis régóta húzódó jogi probléma. Hiába elterjedt és közkedvelt tehát különféle alkotásokat változatos módon, a legkülönfélébb műfajú és minőségű paródiákhoz felhasználni, e felhasználás jogszerűségének feltételeivel az esetek jelentős részében a felhasználók nincsenek tisztában. A jogi hátteret illetően fennálló bizonytalanság viszont sajnos teljesen érthető – magyarázza a Szerző, és éppen erre reagálva vállalkozik a feladatra, hogy feltárja a jelenlegi szabályozást, és továbbmenve vázolja annak – a hiányosságokat kiküszöbölő – kívánatos keretrendszerét.

A szerzői jog nemzetközi és európai uniós szabályrendszerén magabiztosan kalauzolja végig az Olvasót a téma szempontjából releváns rendelkezések elemzésével, a háromlépcsős teszt bonyolult viszonyrendszerének világos és összefüggéseiben is tiszta bemutatásával. Ugyancsak egyedülálló a szakirodalomban az egyes külföldi megoldások és a joggyakorlat bemutatásával és azok tanulságainak összefoglalásával foglalkozó fejezet, amely nemcsak rendkívül érdekes része a műnek, de abból a szempontból is értékes, hogy segítségével a magyar gyakorlat elemzése és értékelése is megfelelő kontextusba kerül.

Egyáltalán milyen paródia tartozhat a szerző vagyoni jogait korlátozó paródiakivétel körébe? Fontos szempont-e, hogy a paródia által kifejezett gúny mire irányul? Szükséges-e, hogy a paródia maga is egyéni, eredeti jelleggel rendelkezzen, azaz szerzői mű legyen? Milyen – szerzői jogi belső és külső – korlátai képzelhetők el a megengedett paródiának? Hosszan sorolhatnánk a felmerülő kérdéseket, hiszen igen kényes egyensúlyi helyzetet kell fenntartani. Az adott szerzői művet paródia céljára, egyfajta véleménynyilvánításra felhasználó személy mellett az adott mű maga is eredeti szerzője véleményének sajátos kifejeződése. Az érdekkiegyensúlyozás folyamatos feladat, és számos, a szerzői jogon túlmutató szempont határozza meg. Ahogyan arra az Alkotmánybíróság a IV/139/2017. és a IV/572/2020. számú határozataiban is felhívta a figyelmet:

„[A]nnak megítélése, hogy az adott kommunikatív cselekmény valóban a szólásszabadság hatálya alá tartozik-e, több tényező összetett értékelése alapján dönthető csak el. […] [E]gy tett véleménynyilvánításként kezelésének szükséges, de semmiképp sem elégséges feltétele, hogy a cselekményt elkövető a véleménye kifejezésének céljából cselekedjen – annak ellenére, hogy egy tett véleményszabadság oldaláról történő megítélése szempontjából a jogalkalmazónak elsődlegesen azt kell vizsgálnia, hogy a cselekvőnek mi volt a célja, illetve motívuma a cselekvése során.”

A szerzői művek paródiacélú felhasználása során is lényeges szempont lehet a paródia által kifejezett gúny célja, ugyanakkor a felhasználás megítélésének a véleménynyilvánítás további, általános korlátai is keretet adnak. A Szerző azonban azt is kifejti és meggyőzően indokolja, hogy ezeken és a paródiakivétel szerzői jogi törvényünkbe illesztésén túl – az integritás védelme kapcsán megfogalmazott javaslata szerint – további fontos belső, szerzői jogi pontosítás is szükséges a jogalkotó részéről a megfelelő kiegyensúlyozás biztosíthatósága érdekében. Mindennek lehetséges feltételrendszerét és megvalósítási módját világosan tisztázza, ennek részeként különösen hiánypótlónak tekinthető az eddigi szakirodalomban méltatlanul háttérbe szoruló szerzői személyhez fűződő jogok kérdésével foglalkozó fejezete.

Különösen hálásak lehetünk a Szerzőnek, hogy műve nem tartalmaz felesleges csapásokat, határozott, egyenes úton vezeti az Olvasót a téma megértése és a probléma lehetséges feloldása felé. Az eltérő igényeket és érdekeket messzemenőkig figyelembe véve, gazdag forráselemzéssel alátámasztva alakítja ki álláspontját, arra a következtetésre jutva, hogy „[a] paródia tehát nemcsak megnevettet, kritizál és elgondolkoztat, hanem egyúttal a szerzői jog céljait is szolgálja, nemcsak értékes, hanem hasznos eszköz is a jogalkotó kezében a szerzői jogi keretrendszer finomhangolására”.

A szerzői művek paródiacélú felhasználásának bizonytalan jelene kapcsán a szerzők, felhasználók és egyéb érdekeltek úgy érezhetik, hogy a hírhedt mondás inkább megfordítva szemlélteti a helyzetet: „Szeretem én a viccet, csak nem értem” – legalábbis ami annak a jogi hátterét illeti. Az Olvasó nem választhat ennél a kötetnél hasznosabb útikalauzt, ha szeretné magát túllendíteni ezen a holtponton, és nemcsak szeretné megérteni a paródiacélú felhasználások jelenlegi szabályrendszerét, hanem szeretne képet kapni a felmerülő problémák és hiányosságok – a (C)DSM-irányelv átültetése okán talán nem is olyan távoli – jövőbeli megoldási lehetőségeiről.

Budapest, 2021. február 15.

Dr. Pogácsás Anett

„You are going to create a foundation for literary property.
This is what is right, and you are going to embody it in law.”

Victor Hugo[1]

„Seu ficti notis versibus similes, quae παρωιδία dicitur.”

Quintilianus[2]

Bevezetés

A szerzői jogi védelem alatt álló művek paródia céljából való felhasználása közel sem új keletű jelenség, ám a paródia (görög eredetijében: παρῳδία, amely ellendalt jelent a παρά, vagyis para, ellen és az ᾠδή, vagyis odie, dal szavak összeolvadása útján)[3] – mint irodalomtudományi műfaj – eredete ettől is régebbre vezethető vissza.[4] Homérosz Batrachomyomachiája (Csokonai fordításában Homerus Batrachomiomachiája vagy a Béka és egér-harc)[5] saját műve, az Iliász elé állít görbe tükröt,[6] amikor a nemes Pszikharpax (Morzsalopó) és a híres Phüszignathosz (Fizignátus, Pufók) szerencsétlen kimenetelű találkozásából kikerekedő, az istenek érdeklődésére is számot tartó egynapos, véres háború történetét írja le egerek és békák között, a Kr. e. 5. században.[7] Shakespeare ugyancsak az Íliászhoz nyúlt vissza az 1602-ben alkotott Troilus és Cressida című színdarabjában,[8] amely a trójai háború eseményeit követi attól a ponttól, hogy Achilles megtagadja a harcban való részvételt. A mű a klasszikus görög tragédiákat hivatott parodizálni, ennek egyik eszköze, hogy a szereplők gyakran igen vulgárisan fejezik ki gondolataikat.

Miguel de Cervantes Saavedra 1605-ben kiadott Az elmés nemes Don Quijote de la Mancha című regénye[9] a középkori, lovagias romantikát hivatott parodizálni, Jonathan Swift 1726-ban megjelent Gulliver utazásai című regénye[10] pedig a hősköltemények, a korabeli utaztató regények és az akkori angol belpolitika kritikájaként íródott.[11] François-Marie Arouet, vagyis Voltaire 1759-ben közzétett Candide vagy az optimizmus című regénye[12] irodalmi közhelyeket, vallási témákat és személyeket, illetve más társadalmi jelenségeket figurázott ki. James Joyce 1918–1920 között, egy újságban megjelent Ulysses című regénye[13] ugyancsak Homérosz egyik művét, az Odüsszeiát parodizálta,[14] ám ezen túlmenően számos stílust és társadalmi kérdést is gúnyos színben tüntetett fel.[15]

Ugyanakkor ahhoz, hogy paródia céljából készült műveket találjunk, nem kell évszázadokat visszatekintenünk: George Lucas 1977-es Star Wars (magyarul: Csillagok háborúja) című filmét 1987-ben Spaceballs (magyarul: Űrgolyhók) néven parodizálták,[16] amelyet megszámlálhatatlan további átdolgozás követett;[17] J. K. Rowling Harry Potter-sorozatának egyik humoros(nak szánt) feldolgozása pedig címében (Barry Trotter and the unauthorized parody) büszkén hirdeti, hogy a felhasználás engedély nélkül történt.[18]

De paródiákért még csak nem is kell külföldre menni, az Ügyvédek Lapjának beszámolója szerint a Budapesti Királyi Ítélőtábla 1914-ben már érintette a kérdést, megtiltva az engedély nélküli felhasználást: „Egy szerzői jog bitorlása iránt indított perben a bpesti kir. ítélőtábla kimondotta, hogy: a paródia szerzője nem tekinthető jogosultnak arra, hogy a paródia egyes részeit, melyek magukban véve csak más művek utánzatai, különállóan többszörözhesse és forgalomba helyezhesse.”[19]

A Magyar Közélet című lap pletykarovata pedig arról adott hírt 1937-ben, hogy az engedély nélküli paródia a színházi életben sem volt ismeretlen fogalom, bár az eredeti szerzők tiltakozása ebben az esetben is gátat szabott a felhasználásnak: „A Belvárosi közönsége egyelőre ragaszkodik az »Eltévedt báránykák«-hoz, amelynek bár-lánykák című változata a Komédia nevet viselő, frivolitásairól ismert Jókai-teri »intézetben« ontja a kétes ízű elméncségeket. Egyszer felröppent a hír, hogy Bárdosék tiltakoznak a Komédia paródiája, illetve a cím ellen. Azután elaludt ez az akció.”[20]

A paródiák kivitelezése és kontextusa a múlt század hajnala óta persze sokat változott, a YouTube videómegosztó platformon például számtalan audiovizuálisan elkészíthető és megjeleníthető paródia elérhető, a felhasználók pedig jellemzően abban a tudatban vannak, hogy magatartásuk – bizonyos keretek között – nem jár szerzői jogi következményekkel. Ugyanakkor Magyarországon ez jelenleg nincs így, jól mutatja ezt az az eset, amely során a Pamkutya nevű csatorna Luis Fonsi Despacito című daláról 2017-ben készített, Undorító című paródiáját a jogosult napokkal a közzététel után eltávolíttatta,[21] majd a hazai internet felhördülését követően[22] az átdolgozás – a felek közötti megállapodást követően – ismét elérhetővé vált.[23]

Persze érthető is, hogy a felhasználók nem látnak tisztán a paródia tekintetében. A konkrét esetben a YouTube irányadó tájékoztatója magyarul is beszámol az Egyesült Államok jogában ismert fair use adta lehetőségekről,[24] miközben az általános szerződési feltételei szerint a felhasználó lakóhelye szerinti ország joga az irányadó[25] – márpedig a hazai szerzői jog nyilvánvalóan nem tartalmazza a tesztet, sem más nyílt végű szabad felhasználási esetet. Ugyancsak kevés segítséget ad a gyakorlat számára, hogy míg számos külföldi országnak a paródiával kapcsolatos szabályozása egyértelműen megjelenik a szellemi tulajdonjogi vagy szerzői jogi törvényében,[26] addig hazánkban szerzői jogi ismeretekkel felvértezve is komoly utánajárást igényel a helyzet pontos feltárása.[27]

Jelen értekezés – érzékelve vagy legalábbis vélelmezve a hazai megközelítés bizonytalanságait – annak feltárására vállakozik, hogy a hazai szerzői jog milyen megközelítést alakított ki a paródia vonatkozásában, ez az álláspont mennyiben helytálló, volna-e olyan pontja, amely kiigazításra szorul, és ha igen, ez a relváns jogszabályok milyen módosítása útján képzelhető el. Ezen feladat ugyanakkor nem valósítható meg sem a nemzetközi szerzői jogi környezet és irányadó jogintézmények – különösen a háromlépcsős teszt –,[28] sem pedig az Európai Unió (EU) szerzői jogi acquis-jának alapos vizsgálata nélkül.

Ennek megfelelően jelen értekezés A paródiakivétel nemzetközi háttere, a háromlépcsős teszt című fejezete igyekszik feltárni a témához kapcsolódó nemzetközi jogforrások releváns rendelkezéseit, kiemelt figyelmet fordítva a szabad felhasználásoknak keretet adó háromlépcsős tesztre és annak értelmezési lehetőségeire,[29] illetve hazai inkarnációjára, az A paródia megítélése az EU jogának szemszögéből című fejezet pedig az uniós jogforrások, az Európai Unió Bíróságának (EUB) döntései és az azokból levonható következmények bemutatására és elemzésére vállalkozik.

A paródiacélú felhasználásokból fakadó szerzői jogi kérdések teljes körű feltárásához ugyanakkor ennyi nem elegendő: jelen értekezés Paródia az egyes nemzeti jogrendszerekben című fejezete kettős célt szolgálva egyrészről igyekszik megvilágítani az egyes külföldi jogrendszereknek a paródiával kapcsolatos megközelítését és – ahol ez relevánsnak tűnik, így különösen az Egyesült Államok tekintetében – gyakorlatukat is, másodsorban pedig ezen fejezet keretében kerül sor a paródia hazai megközelítésének kritikai elemzésére is.

Ezt követően még egy, a nemzetközi és hazai jogirodalomban és gyakorlatban is egyaránt elsikkadni látszó kérdéskör[30] megvizsgálása tűnik szükségesnek, gondolva itt a paródia által a személyhez fűződő jogok körében felvetett kérdésekre. Az A személyhez fűződő jogok és a paródia kapcsolata című fejezet a paródiacélú felhasználások tekintetében releváns személyhez fűződő jogok azonosítását követően feltárja ezen jogok nemzetközi, uniós és hazai hátterét, majd kísérletet tesz olyan javaslatok megfogalmazására, amelyek alkalmasnak tűnnek a paródia – és a megötte meghúzódó véleményszabadság[31] – és a személyhez fűződő jogok közötti egyensúly megfelelő biztosítására.

A javaslatok sorát a Konklúzió helyett: a hazai paródiakivétel szabályozási lehetőségei című fejezet hivatott folytatni, amely röviden és összefoglalóan ismerteti a jelen disszertáció által feltárt beavatkozási pontokat, majd dogmatikai és kodifikációs szempontokat egyaránt figyelembe véve előterjeszti a hazai paródiakivétellel kapcsolatos javaslatát, amelyet az utolsó fejezetben található zárszó követ.

A paródiakivétel nemzetközi háttere, a háromlépcsős teszt

A nemzetközi szerzői jog fejlődésének releváns állomásai

A nemzetközi szerzői jog alatt egy komplex, eredendően a nemzeti jogokra épülő,[32] de egyre több önállóságot élvező szerző jogforrási rendszert értünk, amely mára alapjaiban határozza meg az egyes államok szerzői jogi keretrendszerét.[33] Fejlődésének felosztására számos megközelítés létezik,[34] ezek szintéziséből kiindulva első lépésként két időszakot különíthetünk el: egyrészről az első szerzői jogi törvény, a Statute of Anne elfogadásától[35] a BUE megkötéséig terjedő időszakot szokás azonosítani, amely ezek szerint 1709-től 1886-ig[36] datálható.

Ezen időszakban – amelyet az egyszerűség kedvéért nevezhetünk a bilaterális egyezmények korának – a nemzetközi jogalkotás korai indikációja, ösztönző ereje az egymással szomszédos, adott esetben egymás nyelvét is beszélő országok vonatkozásában keresendő, ahol a szerzői jogi rendelkezések territoriális természetéből eredő problémák hamar felütötték a fejüket: az egyik államból származó szerzői művek védelme a határoknál véget ért, az engedély nélküli felhasználások elleni fellépés a területi hatályt meghaladóan nem volt biztosítható,[37] ezt a helyzetet pedig számos piaci szereplő ki is használata. Ennek okán születtek meg azon kétoldalú egyezmények, amelyben a szomszédos nemzetek szerzőinek kölcsönös védelméről rendelkeztek.[38]

A bilaterális egyezmények kidolgozása során a jogi szabályozás közelítése, összhangba hozása még nem volt cél, tehát eredményeként elsődlegesen a formális reciprocitás,[39] az egymás szabályozását tudomásul vevő, az egymás által oltalmazott alkotásokat elismerő kölcsönösség azonosítható.[40] Ez persze nem jelenti azt, hogy a harmonizáció igénye ne vált volna az idő előrehaladtával egyre hangsúlyosabbá: a kétoldalú egyezmények számának növekedésével a nemzetközi jogforrások olyan hálózata alakult ki, amely a védelmi rendszert nehezen átláthatóvá, a jogérvényesítést nehézkessé tette. Mivel a nemzetközi védelem szükségessége az idő előrehaladtával nem szűnt meg, szükségessé vált a nemzetközi védelem transzparenciájának és hatékonyságának növelése,[41] amely igényt logikusan egy több szerződő fél által létrehozott szerződés szolgálhatta ki a legmegfelelőbben.

A következő, multilaterális egyezményekre épülő időszak tehát értelemszerűen az első nagy, átfogó szerzői jogi tárgyú egyezmény, a BUE megkötésétől datálható, ezen intervallum pedig további, kisebb egységekre tagolható. Az első ilyen időszak elkülönítése arra alapozható, hogy egészen a TRIPS-megállapodás[42] elfogadásáig a nemzetközi szerzői jog alapvetően a BUE primátusára és kizárólagosságára épült. Maga az egyezmény az 1878-ban alapított Nemzetközi Irodalmi és Művészeti Szövetség (ALAI)[43] kezdeményezésére jött lére.[44] A BUE eredeti céljának megértéséhez érdemes felidézni alapítójának, Victor Hugo-nak 1878. június 17. napján, az ALAI alapító kongresszusán[45] elhangzott, nagy ívű gondolatait, amelynek egy részletét a szerző jelen értekezés mottójául is választotta.

„You are going to create a foundation for literary property. This is what is right, and you are going to embody it in law. I assure you that your suggestions and advice will be taken into account. You will persuade legislators seeking to confine the writer that literature has no boundaries. Literature is the mind leading humanity. Literary property is open to everyone. Royal decrees denied and still deny literary property. And why? For purposes of enslavement. The writer who owns his work is the writer who is free. Deny ownership and you deny him independence.”[46]

A jogalkotás elsődleges célja tehát az irodalmi tulajdon fundamentumainak lefektetése, a szerző függetlenségének biztosítása volt. Ezen általánosságban megfogalmazott célokra az 1886-ban elfogadott egyezmény végül pragmatikus és kézzelfogható, a multilaterális jellegét megalapozó problémákra érdemi reakciókat adó eredményekkel válaszolt: rögzített egyrészről egy – ezen a ponton igen alacsony – minimális védelmi szintet, amelynek biztosítása minden szerződő fél feladata, továbbá az uniós tagok szerzőinek jogi státuszát a nemzeti elbánás elve alá utalta.[47] Magáért beszél, hogy ezen két, alapvető jellegű rendelkezéssel a BUE évtizedek óta húzódó jogi bizonytalanságokat tudott orvosolni, egyúttal pedig hosszú évekre meghatározta, meghatározza a nemzetközi szerzői jog arcvonásait, megvalósította az egyes szerzői jogi rezsimek materiális reciprocitását.[48] Eredményei között szükséges megemlíteni, hogy a világ egyik legszélesebb körben elfogadott egyezményéről van szó, 195 országból 176 a tagjának mondhatja magát.[49] Ugyanakkor látni kell, hogy a szuverenitás és territorialitás kettőségére alapozott[50] BUE eredetében a bilaterális egyezmények által elért eredményeken elinduló, kifejezetten minimumharmonizációra törekvő egyezmény,[51] amelynek szövegében évtizedek alatt, hosszú egyeztetések folyományaként tudott a szerzői jogi védelem hatályának szélességében kiteljesedni, tehát az eredeti cél nem a teljes és minden kérdéskörre kiterjedő harmonizáció volt.

Magyarország a BUE-hez 1922-ben[52] csatlakozott,[53] ám a részvételt már az I. világháború előtt is sürgették. Carl Junker 1900-ban megjelent könyvében[54] az alábbiak szerint nyilatkozott a kérdésben:

„Ámbár statisztikai kutatásunk azt mutatta, hogy a magyar korona országaiban a fordítási tevékenység aránylag nagyobb, mégis első sorban arra kell utalnunk, hogy épen a magyar irodalomnak oly jelesei is vannak, kiket ma már messze hazájuk határain túl is ismernek. Magyarország termelése a művészet terén is kivitelképes, úgy hogy a magyar írók és művészek érdeke megkívánja a berni egyezményhez való csatlakozást. Ehhez járul, hogy épen Magyarországon sokkal szívesebben nézik a nemzetközi vállalkozásokat, mint Ausztriában, és ellenkeznék is a magyar nemzet jellemével, ha Magyarország távol maradna egy oly egyezménytől, melynek méltán tulajdonítanak oly nagy jelentőséget, és melynek czélja, hogy kiérdemelt jogok illojális befolyásolását megakadályozza.”[55]

A BUE – hiszen az egyezmény megújítására azt követően nem került sor – 1971-ig bezáróan hét revízión esett át: elsőként 1896-ban Párizsban,[56] ahol a tárgyi hatály kiegészült a sorozatkötetekkel, illetve pontosították az átdolgozás jogát is. 1908-ban Berlinben[57] a szöveg kiegészült a formakényszer tilalmával, a film- és fotóművészeti alkotások védelmével, és kiterjesztették a fordítási jog tárgyi hatályát is.[58] Az 1914-es jegyzőkönyvet[59] követően az 1928. évi római kiegészítés[60] útján megjelent a sugárzással kapcsolatos kizárólagos jog, és a személyhez fűződő jogok egy köre is az egyezmény részét képezte már, amelyet az 1948. évi, brüsszeli kiegészítés[61] tovább cizellált, illetve tovább tágította a fordítással kapcsolatos kizárólagos jogot, a sugárzással kapcsolatos kizárólagos jogot és a személyhez fűződő jogokat az idézés vonatkozásában.[62] Az ezt követő, 1967. évi stockholmi módosítás[63] többek között a többszörözés jogának beépítése miatt emelendő ki – ezt a háromlépcsős teszt kapcsán részletesen is elemezzük a későbbiek folyamán –, végül a fentiek szerint 1971-re datálható[64] az utolsó, párizsi kiegészítés.[65]

Bár a háromlépcsős teszt szemponjtából csupán közvetett jelentősséggel bír, a teljesség kedvéért szót kell még ejteni az elsődlegesen a BIRPI (United International Bureaux for the Protection of Intellectual Property – A Szellemi Tulajdon Védelmének Egyesített Nemzetközi Irodája) kezelésében született[66] 1961. évi római egyezményről[67] is, amely a szomszédos jogi jogosultak jogi helyzetét[68] kívánta nemzetközi szinten rendezni.

A nemzetközi szerzői jog a II. világháborút követően mind horizontális, mind vertikális értelemben differenciálódott,[69] ugyanakkor már az 1967/1971-es felülvizsgálatok során látható volt, hogy a minimum védelmi szint emelése, illetve a BUE hatályának szélesítése egyre inkább ütközött a fejlődő országok igényeivel.[70] A fejlett, szellemitulajdon-exportőr államoknak ugyanis a magas fokú, szigorú[71] nemzetközi oltalom állt (és áll most is) érdekükben,[72] míg a fejlődő országok szempontjából a minimum védelmi szint lehető legalacsonyabb szinten tartása preferálandó,[73] a „külső” szellemi tulajdonjogokat inkább a fejlődés akadályaként, mint motorjaként szemlélték (vagy szemlélik most is). Ebből fakadóan a BUE érdemi revíziója, a védelmi szint emelése a fejlődő országok obstrukciója okán az 1970-es évek elején megrekedt,[74] olyannyira, hogy az egyezménynek gyakorlatilag azóta sem került sor a frissítésére.

A kialakult helyzet nyilvánvalóan nem volt fenntartható,[75] olyan megoldás után kellett nézni, amely lehetőséget biztosított a fejlett országok érdekeivel egyező továbblépésre, minél inkább a fejlődő országok beleszólása nélkül.[76] Ezen diplomáciai puccsnak ideális keretet biztosított a GATT jogutódjaként a WTO-t létrehívó marrákesi egyezmény, amelynek keretében sor került a nemzetközi szerzői jogi védelmet érdemben is felülíró TRIPS-megállapodás elfogadására 1994-ben – ezzel véget vetve a BUE hegemóniájának, egyúttal új fejezetet kezdve a jogterület multilaterális fejlődésének történetében.

A jelenleg 164 szerződő felet felmutató[77] TRIPS-megállapodás tehát új ösvényre terelte a nemzetközi szerzői jogi jogalkotást.[78] A BUE-n túli jogfejlődést (úgynevezett BernPlus- vagy Bern+-rendszer) megindító megállapodás gazdasági szemlélete[79] lehetőséget adott arra, hogy a fejlődő országok a BUE revíziói során képviselt, alapvetően kulturális szempontú érveit figyelmen kívül hagyhassák, ezáltal megnyílt az út a szerzői jogi védelem további erősítése, a nemzetközi jogi védelem hatályának kiterjesztése előtt. Tekintettel arra, hogy a TRIPS-megállapodás a BUE-hez képest speciálisnak tekinthető, a jogalkotás célja itt nem a trónfosztás, a BUE által elért eredmények felülírása volt, és nem is a nemzetközi szerzői jogi szabályok gyökeres átalakítása – a TRIPS-megállapodás ilyen szempontból betagozódik a BUE által kijelölt keretek közé.[80] Az elfogadott szöveg egyik, talán legfontosabb eredménye a legnagyobb kedvezmény elvének biztosítása volt,[81] amelynek értelmében az adott államnak minden más részes fél szerzői számára biztosítania kellett azt a kedvezményt, amelyet egy másik államnak már megadott,[82] ezzel a TRIPS-megállapodás új szintre emelte a szerzők védelmének minimumszintjét.[83]

Ugyanakkor – vitathatatlan eredményei ellenére – a TRIPS-megállapodás időzítése nem volt a legszerencsésebb: 1994-ben nehezen volt előre látható, hogy az egyezménynek kellene-e, és ha igen, milyen irányban reagálnia az akkor még új, a digitalizációból (különösen az internet térnyeréséből) fakadó kihívásokra. Emiatt – utólag visszatekintő kritikusai szerint – szövege már elfogadásakor is elavult volt.[84] Ebből fakadóan a nemzetközi szerzői jogi jogalkotás újból lépéskényszerbe került, ez viszont egyúttal elterelte a jogalkotást a gazdasági szemléletű mederből a szükségszerű, pragmatikus jogalkotás irányába.

Ezen váltásnak a legikonikusabb eredményei a Szellemi Tulajdon Világszervezete (World Intellectual Property Organisation – WIPO) úgynevezett internetszerződései.[85] A WCT és a WPPT egyrészről értelmezhetők a szellemi tulajdonjogi egyezmények gondozására 1989-ben életre hívott szervezet általi, a jogalkotási feladatok visszavételére irányuló kezdeményezésnek vagy akár a BUE 1971 utáni kvázi revíziójának is,[86] ugyanakkor ezek a szerződések bizonyos szempontból többek, bizonyos szempontból kevesebbek ennél. Többek, mivel érdemi újításként értékelhető, specializált – az internet terjedéséhez kapcsolódó[87] – problémákhoz köthető,[88] pragmatikus megoldások kidolgozását tették lehetővé, ugyanakkor kevesebbek, mivel a BUE korábbi felülvizsgálataihoz viszonyítva szűkebb fókuszú tárgyi hatályról beszélhetünk.

A WIPO a jogalkotás kezdeményezésével kapcsolatos stafétát több szempontból is sikeresen vette vissza. Egyrészről az internetszerződések más szinteken is érdemi reformok irányába mozdították el a jogalkotót, ezen folyamat eredményeképpen jött létre például az EU (elfogadásakor még Európai Közösség) InfoSoc-irányelve[89] is, amely a mai napig komoly hatást gyakorol az európai államok szerzői jogi rezsimjeire.

Másrészről a pragmatikus jogalkotás más eredményeket is fel tudott mutatni, mint például a 2012-es pekingi szerződés[90] vagy a 2013-as marrákesi szerződés.[91] Ez utóbbi szerződés vonatkozásában ugyanakkor az EUB 2017. február 14. napján kelt, 3/15. számú véleményében kimondta, hogy annak végrehajtása kizárólagos uniós hatáskörbe tartozik,[92] így a szerződésben foglaltaknak való megfelelést első lépésként az unió jogában kellett biztosítani,[93] ezt követhette csak a tagállami jogalkotás.

Ugyanakkor az elmúlt két évtizedre visszatekintve úgy tűnik, hogy a klasszikus, nemzetközi szerzői jogi jogalkotás bizonyos értelemben visszaszorulóban van mind mennyiségében, mind pedig tárgykörében: a BUE revíziója 1971 óta láthatóan megakadt, a gazdasági érdekekből vagy lépéskényszerből fakadó kodifikáció pedig az eddigi eredményekhez viszonyítva marginalizálódni látszik; míg 1996-ban a WIPO az internet kihívásaira érdemben reagáló egyezményeket tudott letenni az asztalra, addig az elmúlt pár év jogalkotása sokkal inkább a relatíve konszenzusos témakörökre fókuszált, olyan, a szerzői jog határterületein elfekvő kérdésekre, amelyekben könnyebb egyetértése jutni (lásd a marrákesi szerződést).

Ezzel párhuzamosan viszont az is megfigyelhető, hogy a nemzetközi jogalkotásban keletkezett hiátus európai szinten semmiképpen sem maradt betöltetlen, ugyanis az EU a szerzői jog területén az elmúlt években és a közelmúltban is igen aktív volt, 2019-ben pedig két irányelvet is elfogadott, egyet a digitális egységes piac támogatására,[94] egyet pedig a közvetítési, továbbközvetítési jog finomhangolására.[95] Az előbbi, (C)DSM-irányelv kifejezetten olyan, újszerű megoldások[96] kidolgozásának irányába is elmozdulást mutat, amelyek kitárgyalása a klasszikus nemzetközi úton jelenleg nehezen lenne elképzelhető. Nem túlzás azt mondani, hogy az EU fokozott szellemi tulajdonjogi jogalkotása alapjaiban szabta újra a nemzetközi szerzői jogi kodifikáció erővonalait.[97]

Ettől eltekintve a pragmatikus, tematikus jogfejlesztés egyelőre megfelelő eszköznek tűnik arra, hogy a nemzetközi szerzői jogi kodifikációs munkálatokat mederben tartsa, egyúttal pedig megőrizze a BUE evolutív fejlődése útján elért eredményeket is, ezzel biztosítva, hogy a szerzők jogi helyzetét védő eredeti elképzelések, védelmi sarokpontok az aktuális változások során is helyükön maradjanak.

A háromlépcsős teszt megjelenése és fejlődése

A háromlépcsős teszt a BUE-től a TRIPS-megállapodásig

Miután a nemzetközi szerzői jog fejlődésének főbb szakaszait ismertettem, és ezáltal maga a háromlépcsős teszt is megfelelően kontextusba került, lehetőség nyílik érdemben rátérni a teszt kialakulásának és fejlődésének kérdésére.[98]

A háromlépcsős tesztet jelenleg a szerzői jogi szabad felhasználások általános korlátjaként, egyfajta mindenkori minimumként, a megengedhető kivételek keretrendszereként ismerjük és értelmezzük a hatályos szerzői jogi szabályozásban,[99] ám a jogintézmény kialakulása ettől a felfogástól eltérő gyökereket mutat.

A többszörözési jog egészen sokáig, a BUE 1967. évi revíziójáig nem képezte az egyezmény részét. A stockholmi jegyzőkönyv ugyanakkor beemelte a nemzetközi szerzői jogi jogforrásba az új kizárólagos jogot, ami egy kodifikációtechnikai problémát vetett fel: a joghoz kapcsolódó, igen színes képet mutató nemzeti kivételek nevesítése történjen az egyezményben, vagy pedig egy általános kivétel, egyfajta keret kerüljön a szövegbe, amely bizonyos feltételek esetén lehetőséget biztosít a tagállami kivételek BUE-konform megtartására is?[100] A kérdést elsőként egy kutatócsoport (study group) vizsgálta meg, majd a témában készült jelentés alapján a kormányzati szakértőkből álló bizottság (Committee of Governmental Experts) vitatta meg a megoldási lehetőségeket.[101]

Az 1967-es jegyzőkönyvek arról tanúskodnak, hogy az utóbbi megoldás mellett alapvetően az az érv szólt, hogy ha minden nemzeti kivételt nevesítettek volna, akkor a kivételek magas száma szignifikánsan, a jogalkotó akaratán túlmenően csökkentette volna a többszörözési jog védelmét.[102] Mindezek alapján olyan általános kivétel meghatározása mellett született döntés, amely eléggé tág, általános megfogalmazású ahhoz, hogy lehetővé tegye az akkor meglévő kivételek megtartását – ez a háromlépcsős teszt nevet kapta (már a jegyzőkönyv is ezen a néven említi).

Ugyanakkor fontos megemlíteni, hogy a jegyzőkönyv szerint több állam is – néha a későbbi évtizedek során újból és újból felmerülő – aggályokat fogalmazott meg a felállított munkacsoportban az új jogintézménnyel kapcsolatban. Olaszország és Izrael részéről kétségek merültek fel annak vonatkozásában, hogy ha a kivétel túl tág megfogalmazású, úgy az az értelmezés parttalanságához vezet-e majd, ami akár a teljes többszörözési jogot is kiüresítheti.[103] Hollandia pedig jelezte, hogy a kivételt redundánsnak tartja, mivel a tesztben foglalt feltételeket a jogalkotónak a kivételek megalkotása során egyébként is vizsgálnia kell,[104] márpedig a teszt címzettjének alapvetően a jogalkotó tekintendő, nem pedig a felhasználók.[105]

A háromlépcsős teszt végül a BUE 9. cikk (2) bekezdésében került elhelyezésre,[106] tartalmát tekintve az alábbi három feltétel fennállása esetében teszi lehetővé a szerződő országok törvényhozói részére, hogy kivételt biztosítsanak a 9. cikk (1) bekezdésében rögzített többszörözési jog alól: 1. amennyiben különleges esetről (certain special cases) van szó; 2. a többszörözés nem sérelmes a mű rendes felhasználására (does not conflict with a normal exploitation of the work); és 3. indokolatlanul nem károsítja a szerző jogos érdekeit (does not unreasonably prejudice the legitimate interests of the author).[107] A teszt tehát egy felhatalmazás, útmutató a nemzeti jogalkotó részére, hogy a többszörözési jog alól egy előre meghatározott keretben, a BUE által elismert módon kivételeket hozhasson létre.[108]

A következő állomás a háromlépcsős teszt fejlődésének történetében – egy nagyobb ugrással mind időben, mind pedig értelmezésben – a TRIPS-megállapodás. Miután a BUE felülvizsgálatára egyre kevesebb esély mutatkozott, a jogérvényesítési, kereskedelmi szemléletű megállapodásban több olyan szignifikáns módosításra került sor, amelyek már évtizedek óta várattak magukra; egyúttal ezen a ponton, 1994-ben került sor a BUE szerinti háromlépcsős teszt újraértelmezésére: a kiterjesztést követően ugyanis a tesztet nem csupán a többszörözési jog, hanem minden vagyoni jog tekintetében alkalmazni kell[109] (tehát nem csupán a kifejezetten a TRIPS-megállapodás által rögzített, új jogok tekintetében).[110] Ez viszont nyilvánvalóan érintette annak értelmezését is: innentől kezdve már nem a nemzeti többszörözési kivételek keretéről, hanem szükségszerűen minden vagyoni joggal kapcsolatos szabad felhasználás általános feltételrendszeréről beszélünk.

Ugyanakkor fontos hangsúlyozni, hogy mivel a TRIPS-megállapodásnak nem a korábbi uniós keretrendszer lecserélése, hanem a BUE által kidolgozott rendelkezésekre való ráépülés volt a célja, így a BUE értelmezési elvei a TRIPS-megállapodás irányában is fennállnak, tehát a két jogforrás együttesen értelmezendő.[111]

A TRIPS szerinti háromlépcsős teszt a megállapodás 13. cikkében szerepel.[112] A tesztnek ezen megszövegezése már nem említi a nemzeti jogalkotót, és egyértelműen jelzi, hogy nem a többszörözési joggal kapcsolatos szabad felhasználási keretrendszerről van szó,[113] hanem minden kivétel és korlátozás esetében alkalmazandó, általános feltételrendszerről. Bár a teszt megszövegezése ebből kifolyóan eltérő, a feltételek angol nyelvű megfogalmazása azonos, még ha a magyar fordítás némileg el is tér a BUE esetében ismertetett fordítástól, és az angol verzióban a szerző helyett a jogosult megfogalmazás is szerepel, ugyancsak tágítva ezzel a teszt alkalmazási körét. A teszt tehát különleges esetekben (certain special cases) teszi lehetővé kivételek és korlátozások alkalmazását, amennyiben azok nem állnak ellentétben a mű szokásos felhasználásával (do not conflict with a normal exploitation of the work), és indokolatlanul nem károsítják a jogosult jogos érdekeit (do not unreasonably prejudice the legitimate interests of the right holder).

A BUE és a TRIPS-megállapodás közötti különbségek bár elsőre csak megfogalmazásukból fakadó, értelmezési jellegű különbségeknek tűnhetnek, gyakorlatilag a jogosulti pozíció erősítését szolgáló,[114] érdemi reformként értékelhetők.[115] A módosítás útján a szerzői jogi kivételek természete dogmatikai szempontból körülhatárolt lett, a háromlépcsős teszt innentől kezdve deklarálja – még ha talán tautologikusan is –, hogy a szerző kizárólagos jogai csak bizonyos keretek között korlátozhatók. A jogalkotó nevesítésének hiánya ugyanakkor álláspontunk szerint nem jelenti azt, hogy a TRIPS-megállapodás tesztje ne a törvényhozóhoz szólna: „a Tagok olyan különleges esetekre szorítják” fordulat arról árulkodik, hogy a teszt bár funkciójában és hatályában a kivételek keretrendszereként kíván szolgálni, címzettje mégis az adott részes állam, ezáltal pedig szükségszerűen a jogalkotó lesz.[116] Ugyancsak említést érdemel, hogy a fent idézett rendelkezés értelmezésében az tűnik a helyes megközelítésnek, hogy az nem csupán az egyezmény hatálybalépésekor meglévő, hanem a jövőben kidolgozott kivételek tekintetében is irányadó, ebből fakadóan viszont nem képezheti akadályát újabb kivételek megállapításának sem.

A háromlépcsős teszt értelmezése a WTO olvasatában

A fentiekben kifejtettek szerint a TRIPS-megállapodásnak a WTO általi elfogadásával a nemzetközi szerzői jogi jogforrások egy szelete kikerült a WIPO gondozásából. Ez, illetve az EU-t megelőző Európai Közösség (EK) és az Egyesült Államok között 1999-ben felmerült jogvita lehetőséget biztosított arra, hogy a WTO Vitarendezési Testülete (WTO Dispute Settlement Body) részletesen értelmezze[117] az 1994-ben elfogadott háromlépcsős teszt tartalmát.[118]

A vita középpontjában az Egyesült Államok Fairness in Music Licensing Act[119] elnevezésű módosító törvényének két új szabad felhasználása, az úgynevezett homestyle és a business kivételek álltak.[120] A homestyle kivétel alapján – amelynek gyökerei a bírói gyakorlatban egészen 1975-ig nyúlnak vissza[121] – nem szükséges a jogosult engedélye abban az esetben, ha egy magáncélra is beszerezhető, a kereskedelmi forgalomban hozzáférhető készülék (például rádió vagy televízió) útján közvetített művek kerülnek nyilvános előadásra kis éttermekben, italméréssel foglalkozó vendéglátó helyiségekben vagy egyéb kiskereskedelmi jellegű üzlethelyiségekben.[122] A business kivétel hasonló megfontoláson alapul, a közvetített vagy továbbközvetített zeneművek nyilvános előadásával kapcsolatos kizárólagos jog alól nyújt kivételt az éttermek és kocsmák részére, amennyiben az üzlethelyiség nagysága nem halad meg bizonyos, előre meghatározott méreteket.[123] Utóbbi esetben lehetőség van 4-6 hangszóró működtetésére is.[124]

A kivételek hozzávetőlegesen az italméréssel foglalkozó üzletek 13,5–18%-át fedték le, az éttermeknek pedig körülbelül a 65,5–71,8%-át.[125] Az EK álláspontja szerint a kivételek széles körű alkalmazásuk miatt nem felelnek meg a TRIPS-megállapodás háromlépcsős tesztjének, sértik a megállapodás 11. és 13. cikkeit, így az Egyesült Államok szabályozása nem biztosítja a megállapodásban lefektetett jogokat. Az Egyesült Államok szerint ugyanakkor a teszt csak a megállapodás által lefektetett új kivételekre vonatkozik, így a teszt a vonatkozásukban nem alkalmazandó, ám a homestyle és business kivételek ettől függetlenül megfelelnének a teszt rendelkezéseinek.[126]

A WTO Vitarendezési Testület egyik első megállapítása volt, hogy a 13. cikk szerinti háromlépcsős teszt nemcsak a TRIPS-megállapodás által lefektetett új jogok és kivételek körében értelmezendő, hanem azokon kívül a BUE által biztosított minden jog és kivétel tekintetében is releváns.[127] Az Egyesült Államok ezen érvelése tehát nyilvánvalóan nem volt helytálló, ez ugyanakkor lehetőséget biztosított arra, hogy a testület a háromlépcsős teszt egyes elemeit részletes elemzés tárgyává tegye.

Így tehát a WTO Vitarendezési Testület lépcsőnként és elemenként is megvizsgálta a TRIPS-megállapodás 13. cikkét, elsőként a kivétel (exception) és korlátozás (limitation) kifejezések felé fordulva. A WTO álláspontja szerint kivételről akkor beszélünk, amennyiben egy szerzői kizárólagos vagyoni jog – egy bizonyos körben – teljes mértékben kiüresedik a szabályozás által (ilyen lehet például az átdolgozás tekintetében a paródia is); korlátozásról pedig akkor, ha a jogot nem teljes mértékben, hanem csak egy meghatározott körben szűkíti le a jogalkotó (mint például az üreshordozói jogdíjak[128] esetében, ahol az engedélyezési jog lényegében elvész, de a díjigény fennmarad). Más megfogalmazásban a kivétel sziget a kizárólagos jogok tengerében, míg a korlátozások a szerzői kizárólagos jogok tárgyi hatályával kapcsolatban adnak fogódzót.[129] Vitán felül áll ugyanakkor, hogy a háromlépcsős teszt mindkét esetben alkalmazandó.[130]

Ugyancsak fontos megállapítás, hogy a teszt egyes elemei kumulatívak,[131] tehát a teszt teljesüléséhez mindegyik elemnek fenn kell állnia, ugyanakkor maga a vizsgálat sorrendben, lépcsőnként történik.[132]

Az első lépcsőre, vagyis az „olyan különleges esetek” (certain special cases) fordulatra rátérve a WTO Vitarendezési Testület elemekre bontva végezte el az elemzést. Az „olyan” („certain”, magyar fordításban talán helyesebb lett volna a „meghatározott” kifejezés használata) kifejezés alatt pontosan meghatározott és tisztán definiált eseteket kell érteni, amelyek köre bár előzetesen ismert, ám nincs szükség minden konkrét eset előzetes meghatározására (itt gyakorlatilag egy jogbiztonsági ihletésű követelményről van szó).[133] Tehát a TRIPS egyezmény itt azt várja el a jogalkotótól, hogy a kivételek és korlátozások megfogalmazásukban ne legyenek parttalanok, a korlátozás mértéke legyen tisztán és absztrakt módon, de előre láthatóan körülhatárolt.[134]

A „különleges” (special) kifejezés mind kvalitatív, mind kvantitatív szempontból irányadó, és lényege, hogy a kivétel vagy korlátozás alkalmazása egyedi, korlátozott és kivételes legyen, ne fedje le a felhasználások jelentős százalékát. Ugyanakkor a követelmény nem azonos a speciális cél fogalmával, tehát szabad felhasználási eseteket nem csak obskúrus, a mindennapi felhasználásoktól távol eső célból lehet létrehozni. A WTO ugyanakkor hangsúlyozza, hogy sem a különleges jelleg, sem a háromlépcsős teszt egyéb eleme vagy célja nem tartalmazza magában a kivétel vagy korlátozás mögött húzódó közérdek vizsgálatának követelményét, mivel az a nemzeti jogalkotó feladata.[135]

Az első lépcső tehát azt várja el, hogy a kivételek és korlátozások tartalmukban tisztán definiáltak, terjedelmükben – hatályukban – pedig szűkek legyenek.[136]

A második lépcső alapján a kivétel vagy korlátozás „nem állhat ellentétben a mű szokásos felhasználásával” (do not conflict with a normal exploitation of the work). Felhasználás alatt a WTO olvasatában a kizárólagos jogok olyan alkalmazását kell érteni, amely gazdasági előnyök elérését célozza, tehát kiaknázási jellegű magatartásról van szó (az angol nyelvi verzió szerinti exploitation kifejezés jobban is tükrözi ezt a sajátosságot).

A „szokásos” (normal) kifejezést lényegében köznapi értelemben közelíti meg a WTO Vitarendezési Testület, így ezalatt általános, tipikus eseteket kell érteni. Ez pontosítva jelzi, hogy a szokásos felhasználás jellemzően szűkebb körű, mint az adott vagyoni jog teljessége, illetve, hogy minden nevesített szerzői kizárólagos jog tekintetében esetről esetre vizsgálandó, hogy az adott jog tekintetében mi minősül szokásos felhasználásnak.[137] A negatív oldalról megközelítve a háromlépcsős tesztbe ütköző lehet az a kivétel vagy korlátozás, amely a megvalósított felhasználás útján versenyhelyzetbe kerül az adott vagyoni joggal, ezt pedig az aktuális és belátható időn belüli piaci viszonyok tekintetében kell vizsgálni.[138] Végezetül a testület olvasatában a felhasználás kereskedelmi jellege túllép azon a mértéken, amely a teszt ezen lépcsője szempontjából még elfogadható, ugyanakkor ezen értelmezésnél szükséges hangsúlyozni, hogy egy alapvetően kereskedelmi felütésű egyezmény értelmezéséről van szó, így ez a megközelítés bizonyos szempontból predesztináltnak tekinthető.[139]

Ez utóbbi, a kereskedelmi jellegű felhasználásokat kizáró értelmezés az Egyesült Államok szerzői jogában ismert nyílt végű szabad felhasználási eset, a fair use teszt[140] szempontjából sem tűnik helyénvalónak. Bár az egyezmény kidolgozása során az Egyesült Államok a csatlakozás valószínűségéről pozitívan nyilatkozott,[141] és már 1937-ben,[142] valamint 1938-ban[143] is voltak olyan hangok, amelyek a BUE-hez való csatlakozását sürgették – és persze voltak olyanok is, akik még az 1971-es revízió után is azt gondolták, hogy felesleges[144] vagy egyenesen káros[145] lenne a csatlakozás –, az ország végül csak 1989. március 1. napján vált az unió részévé.[146] A csatlakozást megelőzően, és azt követően is szakmai érdeklődés tárgyát képezte, hogy a kontinentális szerzői jog rendszerétől idegen kivétel megfelel-e a BUE és a TRIPS-megállapodás szerinti háromlépcsős teszt(ek) rendelkezéseinek.

A témában nyilatkozó szerzők álláspontjából[147] alapvetően arra lehet következtetni, hogy a fair use megfelel a háromlépcsős teszt(ek) elvárásinak (a kivétel az 1989-es csatlakozást[148] követően is hatályban maradt),[149] ugyanakkor a fair use kivétel aktuális, a bírói gyakorlatra támaszkodó értelmezése szerint a felhasználás kereskedelmi jellege önmagában nem jelenti azt, hogy a szabad felhasználási eset ne lenne alkalmazható.[150] Mindezekből fakadóan a WTO a felhasználások kereskedelmi jellegének a háromlépcsős teszttel való összeférhetőségével kapcsolatos fenti megállapítását álláspontunk szerint fenntartásokkal kell kezelni.[151] Ezt támasztja alá az Európai Unió jogának több rendelkezése is, így például az InfoSoc-irányelv[152] és a (C)DSM-irányelv[153] is szabályoz kereskedelmi jellegű szabad felhasználásokat is.

A harmadik lépcső szerint a kivétel vagy korlátozás „indokolatlanul nem károsítja a jogosult jogos érdekeit” (do not unreasonably prejudice the legitimate interests of the right holder). A WTO Vitarendezési Testület értelmezésében „érdek” („interest”) alatt a jogosultnak magához az alkotáshoz és annak kiaknázásához fűződő érdekét kell érteni, a „jogos” (legitimate) feltétel alapján pedig csak a jogilag elismert érdekek vehetők figyelembe.[154]

Magára a jogvitára visszatérve megemlítendő, hogy a WTO Vitarendezési Testület végül megállapította, hogy a homestyle kivétel megfelel, míg a business kivétel nem felel meg a TRIPS-megállapodás szerinti háromlépcsős teszt követelményeinek,[155] utóbbi azért, mert a felhasználások túl széles körét fedi le.[156] Bár az Egyesült Államok végül kártérítést fizetett az EK-nak, ettől függetlenül mindkét kivétel a mai napig hatályban van.[157]

A háromlépcsős teszt a WCT-ben és a WPPT-ben

A WIPO a fentiekben említettek szerint az 1990-es évek derekán visszavette a nemzetközi szerzői jogi jogalkotás gyeplőjét, és egyúttal pragmatikusabb irányba állította a kodifikáció fókuszát. Ennek a váltásnak a legfontosabb eredményei az úgynevezett internetszerződések, ezek közül a WCP a szerzői jogokkal, a WPPT az előadóművészek és hangfelvétel-előállítók jogaival foglalkozik.

A háromlépcsős teszt egyes reinkarnációit a WCT 10.[158] és a WPPT 16. cikkei[159] tartalmazzák. Mindenekelőtt szükséges rögzíteni, hogy mindkét teszt a BUE-hez és a TRIPS-megállapodáshoz hasonló megfogalmazást alkalmaz a lépcsők vonatkozásában. Az érdemi különbség a tesztek hatályában ragadható meg, ugyanis míg a BUE és a TRIPS-megállapodás – érthető módon – nem szól a digitális környezetről, addig a WCT és a WPPT szabályait kifejezetten ezen kérdéskör szem előtt tartásával dolgozták ki.[160]

Kiindulópontként érdemes leszögezni, hogy az egyezmények kidolgozásának folyamatát megörökítő jegyzőkönyvek szerint az egyes lépcsők értelmezése a BUE-ben lévő teszt lépéseinek értelmezésével azonos,[161] illetve a TRIPS-megállapodás értelmezéséhez hasonlóan itt is a kivételek feletti, általános feltételrendszerről van szó.[162]

Az első lépcső tekintetében kiemelendő, hogy bár magának a feltételnek a megfogalmazása azonos, a TRIPS-megállapodás és a WPPT megszorítónak tűnő megfogalmazásához képest (TRIPS: „olyan különleges esetekre szorítják” – „shall confine […] to certain special cases”; WPPT: „korlátozásokat vagy kivételeket […] különleges esetekre szűkítik” – „shall confine any limitations of or exceptions […] to certain special cases”) a BUE és a WCT megfogalmazása inkább nyitott, megengedő jellegű163 (BUE: „törvényhozó szervei jogosultak arra, hogy különleges esetekben lehetővé tegyék” – „shall be a matter for legislation in the countries of the Union to permit”; WCT: „egyes különleges esetekben korlátozásokat és kivételeket írhatnak elő” – „may […] provide for limitations […] in certain special cases”).[164] A megfogalmazások eltérő jellegéből arra lehet következtetni – ha az jelentőséggel bír az értelmezés szempontjából –, hogy míg a TRIPS és a WPPT alapvetően az elfogadásukig meglévő kivételek és korlátozások keretek közé szorítását célozza, addig a BUE és a WCT kifejezetten a későbbi kivételek[165] tekintetében fogalmaz meg elvárásokat.[166] Felmerül a kérdés, hogy az előbbi esetben lehetséges-e további kivételek beépítése, az utóbbi esetben pedig milyen irányban értelmezhető a kivétel hatálya. Álláspontunk szerint a WCT által alkalmazott teszt alapvetően nem képezi akadályát új kivételek kidolgozásának,[167] sőt kifejezetten megengedő e tekintetében, amennyiben a tesztnek való megfelelés biztosított.[168] Ezt erősíti meg a WCT-t megszövegező diplomáciai konferencia eredményeként[169] létrejött közös nyilatkozat is, az alábbiak szerint:

„It is understood that the provisions of Article 10 permit Contracting Parties to carry forward and appropriately extend into the digital environment limitations and exceptions in their national laws which have been considered acceptable under the Berne Convention. Similarly, these provisions should be understood to permit Contracting Parties to devise new exceptions and limitations that are appropriate in the digital network environment.”[170]

Ezzel kapcsolatban ugyanakkor megállapítható, hogy a TRIPS-megállapodás szóhasználatától eltérően, visszatérve a BUE koncepciójához, a WCT a tesztjét egyértelműen a nemzeti jogalkotóhoz címzi. A WPPT szóhasználata inkább a TRIPS-megállapodásból merít, ugyanakkor itt sincs okunk feltételezni, hogy a teszt ne a jogalkotóhoz szólna.

Mindkét rendelkezés kapott egy-egy kiegészítő szabályt, a WCT esetében a 10. cikk (2) bekezdése rendelkezik arról, hogy a szerződő felek a BUE jogokat korlátozó, meglévő kivételeit is a teszthez igazítják (tehát a teszt hatálya a BUE-ben foglalt jogokra is kiterjed),[171] míg a WPPT 16. cikk (1) bekezdése lehetőséget biztosít arra, hogy az előadóművészek és hangfelvétel-előállítók jogait a szerzők jogaihoz hasonlóan korlátozzák.

A jegyzőkönyvek ugyanakkor arról is árulkodnak, hogy a kodifikációban részt vevők közül többen képviselték azt az álláspontot, miszerint a digitális környezetre összeállított tesztnek nem lehet a BUE-vel azonos értelmezése, mivel az eltérő cél és gazdasági hatások eltérő interpretációt követelnek meg.[172] Azt sajnos nem fejtették ki, hogy a digitális szempontú vizsgálat során a teszt mely lépcsőit lenne szükséges újszerűen megközelíteni, illetve hogy ez milyen sajátos értelmezésekhez vezethetne.

Összességében tehát a WCT és a WPPT által alkalmazott tesztek alapvetően a TRIPS-megállapodás által kijelölt úton, a már a BUE-ben is használt megfogalmazásokra alapozva épülnek fel, és értelmezésükben is a megelőző jogforrásokra támaszkodnak. A WCT-ben alkalmazott teszt olyan szempontból is kiemelt jelentőségű, hogy az az uniós jogalkotásban is előképül szolgált az InfoSoc-irányelv háromlépcsős tesztjének kidolgozása során.[173]

Az EU joga – a háromlépcsős teszt az irányelvi jogforrásokban

A fentiekben említettek szerint az EU szerzői jogi jogalkotásának kiemelkedő szerepe[174] volt a nemzetközi szerzői jogfejlődés átalakulásában és fejlődésében.[175] Az EU minden tagja egyúttal tagja a BUE-nek is, a TRIPS-megállapodás pedig meg is erősíti az egyezményt, így az elvileg irányadó az uniós jogban is,[176] ám kétségtelen, hogy az EUB gyakorlatában számos eltérést láthatunk a BUE-ban foglalt rendelkezésektől.[177] Ezen túlmenően az EU 2007. november 30. napja óta aláírója a TRIPS-megállapodásnak is,[178] a WCT-t és a WPPT-t pedig a 2000/278/EK tanácsi határozat hagyta jóvá a közösség nevében, 2000. március 16. napján[179] (a tagállamoknak ugyanakkor az internetszerződéseket saját joguk részévé kellett tenniük). Tehát a háromlépcsős tesztet tartalmazó összes korábbi jogforrás része az uniós jogrendnek, az EU azokat magára nézve kötelezőnek ismeri el, vagy legalábbis alkalmazza joggyakorlatában.

A WCT-nek és a WPPT-nek való megfelelést az EU jogában több jogforrás is biztosítja, mint például a számítógépi programok jogi védelméről szóló 2009/24/EK irányelv (szoftverirányelv),[180] az adatbázisok jogi védelméről szóló 96/9/EK irányelv (adatbázis-irányelv), a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról szóló 2006/115/EK irányelv (bérletirányelv) és az InfoSoc-irányelv.[181]

„A Szellemi Tulajdon Világszervezetének (WIPO) szervezésében 1996 decemberében tartott diplomáciai konferencia eredményeképpen két új szerződést fogadtak el, […] A Közösség és a legtöbb tagállam már aláírta ezeket a szerződéseket, és folyamatban van a Közösség, illetve a tagállamok általi megerősítésük előkészítése. Ez az irányelv egyben számos ilyen nemzetközi kötelezettség végrehajtását is szolgálja.”[182]

A fenti irányelvek mindegyikében megtalálható a háromlépcsős teszt egy-egy formája. A hatály tekintetében előzetesen megállapítható, hogy az irányelvekben elhelyezett tesztek mindig az adott irányelv által szabályozott kivételekre terjednek ki,[183] így az InfoSoc-irányelv tesztje rögzíti, hogy hatálya az InfoSoc-irányelv 5. cikk (1)–(4) bekezdéseiben található kivételek és korlátozások tekintetében alkalmazandó. Az InfoSoc-irányelv további célja volt a nemzeti kivételek harmonizációja is.[184] Ennek megvalósítására ugyanakkor érdekes megoldást választott az uniós jogalkotó: tekintettel arra, hogy a tagállamok szabad felhasználásai igen színes képet mutattak, a politikai kompromisszum érdekében[185] a kivételek bizonyos körét kötelezően alkalmazandóként írja elő, a fennmaradó körben viszont fakultatív rendelkezések szerepelnek. Az InfoSoc-irányelvet ebből fakadóan érték olyan kritikák, miszerint az egyébként széles körben támogatott harmonizáció[186] csupán formálisan valósult meg, de a kitűzött cél elérése nem sikerült,[187] illetve hogy teret enged a tagállami cherry pickingnek,[188] ami nem képes elérni a belső piac megfelelő szintű egységesítését (nem is kell jobb példát keresni erre, mint a hazai szabályozás viszonyulását a paródiakivételhez). Ugyanakkor az InfoSoc-irányelv az EU a szellemi tulajdonjog területén irányadó, alapvetően gazdasági eredetű jogalkotási hatásköréből fakadóan[189] nemcsak szerzői jogi, hanem gazdasági szemléletű is, ennek figyelemmel tartása is szükséges a rendelkezések értelmezése során.[190]

Magáról a tesztről az InfoSoc-irányelv 5. cikk (5) bekezdése rendelkezik.[191] Az itt lévő három lépcső alapvetően megfelel a nemzetközi előzményeknek, a másodikban található egy apró pontosítás (nem csupán művekre, hanem más, védelem alatt álló teljesítményekre is utal a rendelkezés). A lépcsők itt is kumulatívak, tehát nem egy többfaktoros, de mérlegelésnek teret adó megoldásról van szó.[192]

Ugyanakkor nyomát sem találjuk a BUE és a WCT nemzeti jogalkotóra utaló fordulatának, sem pedig a TRIPS-megállapodás vagy a WPPT tagállamokra hivatkozó szóhasználatának. Ez felveti a kérdést, hogy az InfoSoc-irányelv kit tekint a teszt címzettjének, vagyis a rendelkezés a jogalkotóhoz irányul, vagy közvetlenül átültetendő és ezáltal alkalmazandó szabályozásról van szó.[193]

Goldstein és Hugenholtz közös monográfiájában kifejtett álláspont szerint az InfoSoc-irányelv háromlépcsős tesztje egyértelműen a jogalkotóhoz címzett, nem pedig a bíróhoz vagy a felhasználókhoz.[194] Ezt az értelmezést erősítheti a tény, miszerint az Egyesült Királyság nem ültette át kifejezetten a tesztet, mivel álláspontjuk szerint a nemzeti joguk már megfelelt a rendelkezés követelményeinek;[195] hasonlóan járt el Hollandia is.[196] Ugyanakkor Rosati is megerősíti, hogy nem csupán a jogszabályi szinten rögzített szabad felhasználásnak, hanem a felhasználó konkrét magatartásának is meg kell felelnie a háromlépcsős tesztnek.[197] Az értelmezés lehetséges dimenziói ugyanakkor ettől szélesebbre is nyúlhatnak, Westkamp tanulmányában például három lehetséges értelmezési módot is felvázol, ezek szerint a teszt lehet 1. az irányelvben rendelkezésre álló kivételek átültetési mankója, amely nem kíván kifejezett átültetést a nemzeti jogokba; 2. egy általánosan alkalmazandó norma, egyfajta generálklauzula; és értelmezhető 3. a hagyományos módon, a kivételek általános korlátjaként, keretrendszereként is.[198]

Tekintettel arra, hogy a jogirodalom a teszt értelmezésének kérdésében nem egységes, szükséges vizsgálni az EUB idevágó gyakorlatát is. A testület 12 döntésében érintette a cikk hivatkozásán túlmenő mértékben a háromlépcsős tesztet tartalmazó rendelkezést. Elsőként a már hivatkozott Infopaq I. ügyet szükséges említeni, amelyben a bíróság úgy fogalmaz, hogy az ügyben érintett kivételt a háromlépcsős teszt fényében szükséges értelmezni.[199] A Premier League-ügyben az EUB ezt annyival egészítette ki, hogy az adott felhasználó által megvalósított magatartás vonatkozásában az InfoSoc-irányelvben rögzített szabad felhasználásra is csak annyiban lehet hivatkozni, amennyiben az eleget tett a teszt rendelkezéseinek.[200] A Stichting de Thuiskopie-ügyben egyrészről megerősítést nyer, hogy a teszt egyes feltételei kumulatívan értelmezendők, másrészről, hogy a kivételek bevezetését az InfoSoc-irányelv a tesztnek való megfeleléstől teszi függővé.[201] A Painer-ügyben az EUB az előző döntéssel azonos megállapítás mellett megjegyezte, hogy amennyiben a szabad felhasználás lehetővé teszi, úgy a háromlépcsős teszt a forrás megjelölését is magában foglalja.[202] Az Infopaq II. döntésben foglaltak szerint, amennyiben a szabad felhasználás minden eleme teljesül, úgy a felhasználás szükségszerűen eleget tesz a teszt rendelkezéseinek is.[203]

Az EUB legrészletesebben az ACI Adam-ügyben foglalkozott a teszttel. Ebben kimondta, hogy a rendelkezésnek nem célja, hogy meghatározza, különösen nem, hogy kiterjessze a kivételek tartalmát, hanem alapvetően azok alkalmazására irányul. A (44) preambulumbekezdésben foglaltakra hivatkozással jelzi, hogy a teszt ugyanakkor irányulhat a kivételek és korlátozások hatályának szűkítésére.[204] Ezt az irányt erősíti meg a Copydan-ügyben hozott ítélet is, amely szerint a kivételeket nem kell a háromlépcsős tesztre tekintettel értelmezni, mert annak célja nem a kivételek tartalmának meghatározása.[205] A Technische Universität-döntés szerint a digitalizálásra vonatkozó jog terjedelmét viszont a tesztre figyelemmel kell értelmezni, különösen abban az esetben, ha az adott kivétel tartalmát szűkíteni kívánjuk – visszautalva az ACI Adam-ügyben kifejtettekre.[206] A Public Relations Ltd.-döntés olyan szempontból lehet érdekes, hogy bár a fentiekben kifejtettek szerint az EUB olvasatában magát a kivételt nem kell a tesztre tekintettel értelmezni, az ítéletében magát a megvalósított felhasználást egészen hosszan vizsgálja, kifejezetten a háromlépcsős teszt rendelkezései fényében.[207] Végezetül szükséges említeni a Funke Medien GmbH, Pelham GmbH és Spiegel Online GmbH ügyekben hozott döntéseket, amelyek szinte teljesen egyező szöveggel tartalmazzák az EUB azon álláspontját, miszerint a háromlépcsős teszt funkcióját tekintve korlátozza a tagállami mérlegelés mozgásterét, a kivételeket hármas feltételrendszernek rendeli alá,[208] és az uniós jogalkotó – utalva az InfoSoc-irányelv (31) és (32) preambulumbekezdéseire – nem enged eltérést a tagállamok számára a kivételek tekintetében, mivel az irányelv a kivételek koherens alkalmazására irányult.