Grace-nek és Eleanornak,
akikből az inspirációt merítem

Senki sem okoz annyi kárt a katolikus hitnek,
mint a bábák.
Heinrich Kramer, Jakob Sprenger:
Malleus maleficarum

*

Nem halhat meg, akit szeretnek,
mert a szeretet halhatatlanság.

Emily Dickinson

Prológus

1945. január 8., hétfő, Kingston
near Lewes, East Sussex

– Már itt is vannak.

Tessa James a hálószobája ablakából nézte, amint két rendőrautó parkol le a Parókia előtt. Vakító fényüktől összerezzent, majd megfordult, és visszasietett hatéves unokájához, aki a félelemtől reszketve ült a lépcső tetején.

– Félek, nagyanyó! Nem akarok egyedül lenni a sötétben! – Alfie a James családra jellemző hideg kék tekintetével olyan áthatóan nézte, hogy Tessa úgy érezte, a kisfiú egyenesen a veséjébe lát.

Kézen fogta a gyermeket, és óvatosan felemelte a legfelső lépcsőfokot. Ezzel feltárult a lépcső alatti kis szoba: egy titkos kamra, amelyben éppen csak egy matrac és néhány tárgy fért el. Teljesen véletlenül fedezte fel több mint húsz évvel azelőtt, amikor Alfie anyjával várandósan beköltözött az elhanyagolt házba.

– Mássz be gyorsan! – sürgette.

A kisfiú tudta, hogy nincs más választása. Vonakodva leereszkedett, de amint leért, mindjárt vissza is fordította fekete hajjal keretezett kis pofiját, és elsírta magát.

– Alfie, jól figyelj! Csak akkor jöhetsz ki innen, ha nagyon muszáj. Itt kell megbújnod. Öt napig kitart az ennivalód. Sürgönyöztem a mamának, ő tudja, hogy itt vagy. Ennél hamarabb ide fog érni, lehet, hogy már holnap.

– És ha nem jön el? Mit csináljak akkor? – kérdezte Alfie most már zokogva.

– El fog jönni.

Tessa letörölte a kisfiú könnyeit, tudván, hogy sürgősen rá kell zárnia a fedelet a titkos szobára, mielőtt betör a rendőrség, és észreveszi a rejtett bejáratot. Minthogy Alfie anyja az otthonától távol, Portsmouthban dolgozott cselédként, Wilfred Hilton habozás nélkül elküldené külföldre a kisfiút – törvénytelen unokáját –, és talán soha többé nem látnák és nem is hallanának róla.

– Megígéred, nagyanyó? Mert tudom, hogy te mindig betartod az ígéreted.

A lecsorgó könnyek nyomot hagytak a kinti játéktól maszatos arcon. Az eső elől szaladt be a házba, körülbelül azzal egy időben, hogy Sally, Hiltonék cselédje bőrig ázva döngetni kezdte a parókia ajtaját.

– Muszáj eljönnie, Mrs. James! – kérlelte lihegve, vad rémülettel a szemében, miután futva tette meg az erdőn át az utat, amely a Tiszafa kúriát összekötötte a parókiával. – Mrs. Hiltonnak már majdnem megszületett a babája, de elakadt. A doktor azt mondja, hogy Mrs. Hilton meg fog halni, ha rövid időn belül nem születik meg. Magáért küldött. Nem tudja, hogy mit tegyen.

Tessának összeszorult a gyomra attól a gondolattól, hogy Evelyn Hiltonnak mennyi szenvedést kell elviselnie Jenkins doktor kezei között.

– Sally, tudod jól, hogy Mr. Hilton megtiltotta nekem, hogy a feleségének akár csak a közelébe menjek. Mrs. Hilton terhességét nem én gondoztam; a doktor dolga, hogy biztonságosan levezesse nála a szülést. – Könnyeivel küszködve megpróbálta rácsukni a lányra az ajtót.

– Kérem, a doktor könyörgött nekem, hogy hozzam el magát! – erősködött Sally. – Azt ígérte, hogy megmondja Mr. Hiltonnak, hogy ő kérette oda magát, és minden felelősséget vállal azért, hogy maga ott van. Kérem, Mrs. James, rengeteg vér folyt el! Azt mondta, hogy egyedül maga tudja őket megmenteni. Mindketten meghalnak, ha nem jön el. Már azt hittem, nem bírom tovább elviselni a sikoltozását, de mostanra ijesztően elcsendesedett, ami még rosszabb.

– Hol van Mr. Hilton? – kérdezte Tessa.

– Miután veszekedett magával a parókia bérleti jogáról, kocsiba ült és elment. Az történt, hogy ma reggel táviratot kaptak, hogy Eli úrfi elesett a fronton. Ez rettenetesen feldúlta Mrs. Hiltont, és Mr. Hilton távozását követően hamarosan vajúdni kezdett. Az utasításnak megfelelően hívtam Jenkins doktort, de a baba farfekvéses, és a doktor azt mondta, erre nem számított. Szüntelenül kiabál velem, hogy kutassam fel az urat. Már mindenütt kerestem Kingston faluban: a Rózsa és koronában meg az istállóknál is. Mindenütt jártam, de nincs sehol. – A lány kétségbeesetten zokogni kezdett. – Kérem, ne hagyja meghalni, Mrs. James! Kérem! – Megfogta Tessa karját, és az ajtó felé terelte. – Richard még csak hatéves, és anya nélkül marad!

Eli Hilton meghalt. Tessa még mindig nem tudta elhinni. Bella szerelme, Alfie apja elesett a háborúban, pedig az már majdnem véget ért. Ott volt Eli világra jövetelénél, és nem sokkal később megszülte saját gyermekét, Bellát. A két gyerek attól kezdve elválaszthatatlanná vált. Eli olyan volt neki, mintha a fia lett volna, és ahogy a szolgálólány kérlelőn nézett rá az esőben, alig kapott levegőt. Azonban nem volt idő gyászolni, nem volt idő sikoltani, sírni, zokogni. Szükség volt rá.

– Alfie, maradj itt a melegben, és tegyél a tűzre, ha kell! – szólt, majd felhúzta vastag fekete csizmáját, kendőt terített a vállára, és kilépett a viharba.

Evelyn előző két babáját – Elit és öccsét, Richardot – sikeresen a világra segítette, de mindkét szülés komplikált volt. Evelyn végtelenül sokáig vajúdott. Filigrán nő volt, a szülőcsatornája szűk, a szülésvezetés nagy türelmet igényelt nála, és Tessa biztos volt benne, hogy ez az, ami Jenkins doktornak nincs. Evelynnek fontos volt, hogy járkálhasson vajúdás közben, és végül mindkét gyermekét négykézláb, a szobája padlóján szülte meg a Tiszafa kúriában. Tessa attól tartott, hogy Evelynt az ágyon fekve, kengyelbe felhúzott lábbal találja, miközben Jenkins doktor fogóval próbálja kihúzni a babát.

Ahogy az erdőből kiérve a hatalmas György korabeli kúria kövezett kocsiútján futottak, Tessa szomorúan gondolt vissza az aznap reggeli veszekedésükre Wilfred Hiltonnal.

– Azt akarom, hogy maga meg az a fattyú gyerek tűnjenek el a Parókiából és egyszersmind a földemről is – mondta neki a férfi. – Szégyent hoz az egyházra és a családomra! Látom, amikor megpróbálja elrejteni azokat a nőket, akiknél vetélést idézett elő. Azt hiszi, hogy nem vesszük észre, ha az éjszaka közepén hozza ide őket? Szégyen, amit művel, Mrs. James, a titkaival, füveivel meg a természetes gyógyszereivel! Igazi orvosokra van szükségünk, mint amilyen Jenkins doktor, nem pedig ilyen istentelen bűbájosokra, mint maga, akinek a rendes orvosi eljárások iránti gyűlölete úgy terjed a lakosság körében, mint a rák!

Amióta csak bába lett, folyton azt kérdezték tőle a nők, hogyan lehet megszabadulni a bennük növekvő magzattól. Ő mindig megértően hallgatta őket, de tudta, hogy ez törvénytelen: számos embert zártak börtönbe abortusz előidézéséért. Ám Tessa számára a törvénynél nagyobb visszatartó erő volt a lelkiismerete, hiszen az életét a babák megmentésének szentelte, nem az elpusztításukra, ezért inkább a vigasztalást választotta. Meghallgatta, de nem ítélte meg őket, mert tudta, hogy mindegyikőjüknek megvan a maga oka arra, amiért nem akarnak gyereket. Lehet, hogy az illetőnek már így is sok gyermekről kell gondoskodnia, lehet, hogy az előző szülések annyira megviselték az egészségét, hogy egy újabb terhességbe belehalna, és akkor mi lenne a többi gyerekkel? Ilyenkor a havibaj meghozására ajánlott gyógyfüveket adott nekik, de ezek többnyire nem használtak. Néhányan végső kétségbeesésükben öngyilkossággal fenyegetőztek. Ők voltak azok, akik a legnagyobb aggodalmat okozták Tessának. Ha nem segít rajtuk, akkor hipót isznak, vagy maguk próbálkoznak varró- vagy kötőtűvel, vagy bármilyen elképzelhető módszerrel, ami sokszor szörnyűséges következményekkel járt. Ez a férfiak világa volt, akik közül nem sokan tudták, milyen fájdalmat szenvednek el a nők az ő élvezetükért cserébe.

– És mit tanítottak Jenkins doktornak az orvosi egyetemen? – vágott vissza reggel Wilfred Hiltonnak. – Ő hány gyermeket hozott a világra? Az orvosin nem tanítják, hogyan kell csitítgatni egy fiatal anyát, aki szinte még maga is gyermek, és aki majdnem belehal a szülés fájdalmába. Vagy egy olyan asszonyt, aki képtelen kitolni a magzatát, mert túl keskeny a szülőcsatornája.

– Szégyellje magát, Mrs. James! Megbabonázta a falu asszonyait ezzel a szöveggel. Holnapra tűnjön el innen!

Ahogy végighaladt a házon, majd a lépcsőn felfelé Evelyn szobájához, lábát a vérzés rémképe vitte tovább. A baba tehát farfekvésbe fordult, Evelyn pedig bizonyára legyengült a vérveszteségtől, az is lehet, hogy képtelen kitolni a magzatot. Akármit is érzett Tessa Wilfred Hilton iránt, muszáj volt megpróbálnia segíteni a barátnőjén.

Ami azonban a szobába lépéskor elébe tárult, minden képzeletét felülmúlta. Harmincéves szülésznői pályafutása során soha nem látott ennyi vért. Evelyn alatt tiszta piros volt a fehér lepedő és a krémszínű hálóinge is. Barátnője a baldachinos ágy közepén feküdt sápadtan és élettelenül, a lába felhúzva a kengyelbe, az orvos pedig épp a baba lábát fogta, és úgy húzta, hogy a feje még a szülőcsatornában volt.

– Az isten szerelmére, csináljon valamit! – kiáltott rá az orvos, amikor megpillantotta Tessát. – Beszorult a válla, nem tudom kiszedni. Már megvágtam, de még mindig nem akar kijönni. – Az erőlködéstől zihálva, könyékig véresen nézett fel rá.

Tessa Evelynhez sietett, és óvatosan leemelte a lábát a kengyelről. Már Evelyn kinézetéből és a rengeteg vérből tudta, hogy őt nem lehet megmenteni. A baba lába viszont mozgott, számára még volt remény. Gyorsan kitapogatta a hasfalon keresztül a magzat vállát, és Evelyn hasát erősen megnyomta lefelé közvetlenül a szeméremcsont fölött.

– Mit csinál? – lihegte az orvos még mindig vörös és izzadt arccal.

– Kificamítom a baba vállát – válaszolta Tessa. – Segítsen nekem négykézlábra állítani Evelynt!

Az orvos tágra nyílt szemmel bámult rá.

– Én ugyan nem! Az egésszel nem akarok többet foglalkozni! – Ezzel felkapta a táskáját, és az Evelyn vérével telefröcskölt fehér ingében kirohant a szobából.

Tessa nézte, ahogy távozik, és tudta, hogy ez mit jelent: az orvos őt fogja hibáztatni azért, amit ő maga művelt, a bábás pályájának pedig vége. Evelynre nézett, majd a folyosón kuporgó, csendesen zokogó Sallyre.

– Segíts! – kiáltott rá rémülten. – Sally, te könyörögtél nekem, hogy jöjjek ide. Légy szíves! Mrs. Hiltonnak szüksége van rád!

A lány felnézett Tessára, majd bólintott, és odament hozzá.

Ketten együtt óvatosan megfordították Evelynt, majd Tessa benyúlt a méhébe, és nagy erőfeszítéssel megfordította a magzatot.

– Nyomj, Evelyn! – súgta a barátnője fülébe, amikor jött a következő fájás. Evelyn az utolsó erejét összeszedve nyomni kezdett, közben Tessa teljes erejéből húzta a babát, aki hamarosan világra jött. A gyönyörű kislány hosszú végtagjai fehérek, rózsabimbó szájacskája kékeslila volt.

Hosszú percek teltek el, mialatt Sally a sarokban zokogott, Tessa pedig ült a padlón, levegőt fújkált a baba szájába, és puha hasát dörzsölgetve kétségbeesetten próbált életet lehelni a gyermekbe. Végül feladta, és Evelyn felé fordult, de látta, hogy már ő sem lélegzik.

Nem tudta, pontosan mikor lépett be Wilfred Hilton a szobába, csak azt látta, hogy mögötte ólálkodik Jenkins doktor, de nem volt kiabálás, nem volt dühöngés. Tessát teljesen figyelmen kívül hagyva lassan odalépett a feleségéhez, rápillantott porcelánfehér bőrére, majd az élettelen gyermekére, és ráhúzta a lepedőt Evelyn arcára. Tessa remegve felállt, és a halott csecsemőt az ajtó melletti kiságyba fektette.

– Mit keres itt Tessa James, Jenkins doktor?

– Erőszakkal jutott be, Mr. Hilton. Amikor elmentem, Mrs. Hilton és a baba még nagyon is élt – jelentette ki az orvos.

– Sally, hívja a rendőrséget! – szólt Hilton.

Tessa szíve összeszorult a félelemtől. Csak Alfie járt az eszében, amint egyedül ül a tűz mellett a Parókiában, az unoka, akit Wilfred Hilton kitagadott, és bármit megtenne, hogy megszabaduljon tőle.

– Maradjon itt, Mrs. James! – kiáltotta Hilton, de Tessa nem tétovázott: tudta, mit kell tennie. A két férfit félrelökve lerohant a lépcsőn, ki az útra. Meg sem állt a kingstoni postahivatalig, ahol még Evelyn vérétől szennyezett ruhájában és véres kézzel sürgős táviratot adott fel a lányának Portsmouthba.

Drága Bellám! Gyere haza azonnal! Alfie vár rád a titkos helyünkön. Mama.

Remegő lábbal sietett haza a Parókiába Alfie-hoz, aki mélyen aludt a tűz mellett.

Bumm, bumm, bumm!

– Rendőrség, nyissa ki!

– Nagyanyó, ígérd meg, és akkor elhiszem! – kérte a kisfiú, és könyörgő szemmel nézett fel rá a titkos szobából.

Tessa hallgatott, mert attól félt, hogy az ígéret hazugság lenne, de az még rosszabb, sokkal rosszabb lenne, ha a hatéves kisfiút úgy hagyná napokig egyedül a sötétben, hogy attól retteg, senki sem jön el érte.

– Megígérem! – szólalt meg végül, mert úgy döntött, hogy ha Bella öt napon belül nem tér vissza a faluba, elmondja a rendőrségnek, hol van Alfie. Ennél hosszabb idő halálos ítélet lenne a gyermek számára. Minden tőle telhetőt megtesz, hogy ne kerüljön árvaházba, ahová Wilfred Hilton kétségkívül beadná, de az életét nem fogja kockáztatni.

Lehajolt a gyermekhez, és a kezébe fogta az arcát.

– Alfie, ha észrevesznek téged, biztosan elvisznek. Wilfred Hilton pedig gondoskodik róla, hogy elrejtsenek valahol, hogy az anyukád ne találjon rád. Ez az egyetlen reményünk.

Bumm, bumm, bumm!

– Tudjuk, hogy odabent van, Mrs. James! Nyissa ki!

– Bátornak kell lenned. Most fogd a kulcsot, és zárd magadra! – Levette a nyakából a díszes kulcsot, amelynek a fejébe egy fűzfa volt belevésve, és átnyújtotta a fiúnak. – Előjöhetsz, ha muszáj, de inkább ne tedd – tette hozzá határozottan.

Ahogy elkezdte ráereszteni a fedelet a szobára, eszébe jutott, hogyan fedezte fel annak idején. Le akarta lakkozni a sötét mahagónilépcsőt, és ahogy csiszolta, erősen nyomta a felső fokot, mire kattant valami, és felpattant a deszka. Fogott egy gyertyát, és bemászott. Kicsi kamra volt, éppen csak le lehetett feküdni benne, de valahogy mégsem okozott klausztrofóbiát. A végén volt egy kis ablak ugyanolyan világoskék színű üvegtéglából, mint Alfie meg Bella szeme, és a helyiség olyan érzést keltett, mint egy lombház, egy odú, egy menedék. Azonnal eszébe jutott, hogy a munkája során milyen hasznos búvóhely lenne az asszonyok számára, amíg a testük felépül a szülés vagy a vetélés sebeiből. Azok számára, akik képtelenek hazamenni szégyenkező családjukhoz vagy erőszakos férjükhöz.

Bumm, bumm, bumm!

– Nyissa ki az ajtót, Mrs. James, különben betörjük! Tíz másodpercet kap. Tíz…

Tessa az unokájára nézett, aki mindössze hatéves volt, és sápadt arcán könnyek csordogáltak.

– Te James vagy, Alfie. Szeretlek téged. Erősnek kell lenned!

A kisfiú visszanézett rá, és hirtelen, ki tudja, honnan merítette az erőt, felülkerekedett a rémületén, kicsiny teste legyőzte a kétségbeesést, bizalom és bátorság költözött belé, ült egyenes háttal, és elkezdte elengedni szeretett nagymamáját.

– Jobban, mint bármi mást a világon? – kérdezte halkan, miközben az ingujjával törölgette a könnyeit.

– Öt…

– Jobban, mint bármi mást a világon. Tarts ki, az anyukád már úton van. És legyél csendben, drágám. – Összevissza csókolta az arcocskáját, érezte a sós könnyek ízét az ajkán.

Bumm, bumm, bumm!

– Jövök! – kiáltotta.

Becsukta a titkos kamra ajtaját, és megvárta, hogy a kisfiú ráfordítsa a zárat. Katt.

– Három…

– Jövök már! Kérem, ne törjék be az ajtót! – kiáltotta.

– Kettő…

Alig egy óra telt el azóta, hogy ott állt Evelyn ágyánál, és barátnője a szeme láttára elvérzett. Azóta, hogy Evelyn élettelen gyermekét az ágya melletti bölcsőbe fektette.

– Egy!

Amint kinyitotta a bejárati ajtót, elvakította a két rendőrautó fényszórója. Négy rendőr rontott be mellette a tűz fényével megvilágított kis konyhába.

– Tessa James, letartóztatom Evelyn Hilton meggyilkolásának gyanújával! Nem kell szólnia semmit, de bármit mond, az a bíróság előtt felhasználható bizonyítékként.

– Hol van a fiú? – dörögte az egyik rendőr, miközben a kollégái mellettük elrobogva a lépcső felé vették az irányt.

– Az anyjánál – felelte Tessa csendesen.

– Parancsot kaptunk, hogy vigyük el a gyámjához, Wilfred Hiltonhoz – harsogta a rendőr.

– Hát, ez nem fog menni, mert elment – mondta Tessa.

– Mikor? Tudjuk, hogy a lánya Portsmouthban dolgozik. Hogyan juttatta el hozzá a fiút ilyen gyorsan?

– Nincs nyoma – jelent meg mellettük egy másik rendőr, kifulladva a ház átkutatásától.

– Feltettem a vonatra.

– Hatéves! – hajolt oda hozzá a bajuszos, büdös leheletű rendőr, és belenézett a szemébe. – Hazudik, Mrs. James. Itt van.

Odafordult a másik rendőrhöz.

– Vigyék be az őrsre, éjszakára zárják cellába, majd reggel kihallgatom. Ha kell, egész éjjel itt fogok várni, hogy a gyerek előjöjjön a rejtekhelyéről.

Amikor Tessa – tudta, hogy életében utoljára – átlépte szeretett otthona küszöbét, a sokktól és kimerültségtől majdnem összecsuklott a lába. Dr. Jenkins szava áll az övével szemben, és Wilfred Hilton mindent meg fog tenni, hogy az orvost támogassa.

Soha többé nem tér vissza a Parókiába.

Alfie csendben, rémülten figyelte a kék üvegablakon keresztül, ahogy a rendőrautó elindul, és elviszi tőle a nagymamáját. Órákig ült a sötétben, alig mert levegőt venni, miközben a rendőrök dübörögtek, a nevét kiabálták, döngették a padlót és kopogtatták a falat, míg végül csak elhallgattak.

Alfie azonban továbbra is csendben maradt, mert a titkos szoba kis üvegtégla ablakából látta, hogy odakint még mindig parkol egy rendőrautó.

Feküdt a sötétben, és az anyjára gondolt. Ahogy felkelt a nap, teljes szívből azért imádkozott, hogy a nagyanyó által küldött táviratot már aznap reggel kikézbesítsék, és hogy az anyukája gyorsan összecsomagoljon, elérje az első Kingstonba tartó vonatot, és megérkezzen hozzá, még mielőtt eljönne egy újabb hosszú, félelmetes éjszaka.

Első fejezet

Vanessa

2017. december 21., csütörtök

Vanessa Hilton a Tiszafa kúriát és a Parókiát összekötő erdő szélén állt, és a mező túloldalán az elhagyatott házat nézte, amely mögött szikrázott a nap ezen a téli reggelen.

Az ingatlanfejlesztők már körülkerítették piros-fehér szalaggal, és egy bontógolyóval felszerelt hatalmas sárga daru állt mellette, készen arra, hogy lecsapjon a műemlék épület falára, amelynek lebontására a fia, Leo még mindig nem kapta meg az engedélyt.

Látott néhány védősisakos férfit is, akik csíptetős jegyzettáblájukkal a tetőre mutogattak és a ház körül járkáltak a bontást tervezgetve. A Parókia annak a területnek a közepén állt, amelyet, ahogy Leo mesélte neki, tíz családi ház építéséhez akartak kiüríteni. Kétségtelen, hogy ez mindenkinek rengeteg pénzt hozna, de nem emlékezett arra, hogy bárki is kérte volna az ő beleegyezését. Vagy talán mégis, csak elfelejtette. Számára a fejlesztők olyanok voltak, mint a zsákmány körül cirkáló cápák, akikről lerítt, hogy borzasztóan meg akarnak szabadulni a régi háztól.

Vanessa lenézett átázott fekete bőrcipőjére, és akkor tudatosult benne, hogy teljesen átfagyott a lába. A sétához nem volt alkalmas a lábbelije, és nem emlékezett arra, miért indult el a házból. Talán csak azért jött ki, hogy megnézze az unokáját, Siennát. Vagy talán el akart menekülni a házban lévő emberektől, akik az élete tartozékait pakolták épp össze.

Már belefáradt abba, hogy folyton emlékezni próbál. Az orvos azt mondta neki, legyen magához türelmes. Hogy nehezebb lesz felidézni az emberek nevét és a nyelve hegyén lévő szavakat, de a távoli múlt tökéletesen megmarad az agyában. Amit el akart felejteni, arra emlékezett, amire emlékezni akart, azt elfelejtette.

Úgy vélte, hogy bizonyára tárgyalt a családjával a birtok eladásáról, de nem emlékezett ilyen beszélgetésre, csak arra a rossz érzésre, hogy itt valami történik körülötte, hogy jön az árvíz, és ő nem tudja megállítani. Számára érthetetlen beszélgetések, ki-be járkáló költöztetőemberek, ötletekkel teli építészek tanácskozásai a konyhában. Tehetetlenség és szorongás, amely árnyékként követte mindenhová, amely reggel bujkáló nyugtalanságként kezdődött, majd lassan minden porcikáját átjárta, lefekvéskor pedig már alig kapott levegőt a félelemtől, aminek okára nem emlékezett. El kell költöznie, ezt tudta. De nem tudta felidézni, miért.

– Anya! Itt vagy kint? – hallotta Leo hangját, de úgy döntött, nem törődik vele. A ház tele volt emberekkel, csupa lázas tevékenység, sürgés-forgás, mind az ő eltávolításának érdekében. Úgy érezte magát, mint egy partvissal összeszedett pók, amit kisöpörnek az udvarra, miközben szemtől szembe mindenki udvarias és kedves vele, szüntelenül teával kínálják, de nyilvánvalóan az a céljuk, hogy a lehető leggyorsabban és leghatékonyabban megszabaduljanak tőle és az élete során felhalmozott holmijától. Számtalanszor megkérdezte már Leótól, hogy hová költöznek, de később sosem emlékezett a válaszra.

Megfordult, és elindult visszafelé az erdőn keresztül, a fák koronája által alkotott boltív alatt. Ugyanazok a kőrisfák, amelyek alatt Alice is elhaladhatott az eltűnése éjszakáján. Az ilyen hideg, szeles napokon, mint a mostani, mindig úgy zizegtek, mintha valamiről suttogtak volna. Mintha mondani akartak volna neki valamit. Bárcsak megkérdezhetné tőlük, mit láttak a kislányából akkor éjszaka! Hogy hová ment, amikor eltűnt a hóban. Tanúi lehettek, amint összefutott a szomszéd fiával, Bobbyval, aki eltűnése előtt utolsónak látta Alice-t. Bobby James. Még ma is, amikor az elméje állandó ködbe burkolózott, tudta, hogy ezt a nevet és arcot soha nem fogja elfelejteni.

Vajon mi történt Alice-szel ezután? Csaknem ötven év elteltével sem került közelebb a rejtély megoldásához. Annyit tudott, amit a fiú elmondott a rendőrségen: hogy a hatéves lánya a Parókia felé szaladt a kiskutyája után. Aztán soha többé nem látták.

Vanessa még egy pillantást vetett a régi házra, talán az utolsót. Eszébe jutott, hogy másnap lesz a tervtanácsi ülés – Leo reggel említette –, és ha zöld utat kapnak, tudta, hogy nem fogják vesztegetni az időt, azonnal nekilátnak a bontásnak.

Ahogy a rozoga épületet elnézte a reggeli napsütésben, nem úgy tűnt, hogy ehhez sok erőre lenne szükség. Senki sem lakta a Parókiát az Alfie Jamest ért baleset óta, amely ugyanazon az éjszakán történt, mint amikor Alice eltűnt. Ennek már majdnem ötven éve, és ez alatt az idő alatt az egykor szép ház lassan teljesen lepusztult. Most már csak kamaszok és turisták jártak ide, akik az üres földszinten összegyűlve tüzet gyújtottak, de a betört ablakok és a szétzúzott bejárati ajtó kevés védelmet nyújtott a szél és az eső ellen.

Ő maga évtizedek óta nem járt bent; túl sok emléket idézett fel arról az éjszakáról, amelyet egy életen át próbált elfelejteni. Az első tíz évben újra meg újra lejátszott a fejében minden másodpercet, ami Alice eltűnését megelőzte: mit nem látott vagy nem vett észre, mit nem tett meg a kislánya biztonsága érdekében. Ez lassan az őrületbe kergette. Ma már egyáltalán nem bírt rá gondolni. Felhagyott önmaga kínzásával. Inkább úgy akart Alice-re emlékezni, hogy a Tiszafa kúriában van. Hosszú sétáin elképzelte a kislányt, amint ott áll előtte kedvenc piros kabátjában, végtelen sok kérdést tesz fel, nevet, ugrál, szökdécsel. A szíve mélyén érezte, hogy Alice még mindig létezik valahol, egy másik világban, egy másik helyen. Csak éppen ő nem mehet oda. Még nem.

Éppúgy örülnie kellett volna, ahogy Leo örült, hogy lerombolják a Parókiát. A ház örök emlékeztető volt a James családra, akik az első világháború után léptek be az életükbe, és azóta tragédiák sorozatával a két család története kibogozhatatlanul összefonódott.

Ennek ellenére a ház lebontásának gondolata érthetetlen módon elszomorította. Kegyetlen pecsét volt ez az idő múlásán, levert vakolat, a világ pedig forog tovább, míg ő beledermedt az időbe.

Ahogy kiért az erdőből, elébe tárult a Tiszafa kúria, és a hétéves unokája, Sienna száguldott felé piros biciklijén. Annyira hasonlított Alice-re, hogy az szinte elviselhetetlen volt. Nemcsak a hosszú szőke haja, hanem a félelemérzetének hiánya, örök kíváncsisága és a kék szemében tükröződő csintalanság is.

– Szia, nagymama! – köszönt rá a kislány. – Apu téged keres.

– Tényleg? – csodálkozott Vanessa. – Légy óvatos, drágám, jeges az út! Nincs ma iskola?

– De van, anyu most öltözik – felelte a kislány, és elkarikázott a kocsiúton.

Vanessa nagyot sóhajtott, és hirtelen elhatalmasodott rajta a kimerültség. Abból, hogy mennyire elnehezült a lába, rájött, hogy valószínűleg túl sokáig volt kint, ezért a ház felé vette az irányt. Amint belépett az ajtón és letette a kesztyűjét, meghallotta Leo hangját, ahogy a dolgozószobájában halkan beszél telefonon.

Elhaladt a falról lecsavarozott, földre támasztott, nagy méretű antik aranytükör mellett, és rájött, hogy az a görnyedt vállú, törékeny alkatú, ritkás ősz hajú idős hölgy nem más, mint ő maga. Megállt, és szembefordult a tükörképével, pedig kimondhatatlanul szeretett volna továbbmenni.

Soha nem volt klasszikus szépség, de kihozta magából, amit lehetett: finom vonásaival és széles mosolyával mindig elérte, amit akart. Ezt a jelenséget Richard „megawattnak” hívta, mert mindig megdobogtatta a férfi szívét. Olyan volt számára, mint egy villámcsapás, ahogy meg is mondta Vanessának a megismerkedésük estéjén.

Hamar magasra nőtt, amiért az apja „Pálcikának” becézte, különösen hosszú, napbarnított lába és karja miatt, mellyel átölelte az apja nyakát, amikor az a hátára vette a hosszú gyaloglások során, ami még most is élénken élt az emlékezetében. Az egyetlen gyermekként feléje fordított apai figyelem rendíthetetlen önbizalommal és végtelen optimizmussal ruházta fel, amely soha nem ingott meg – egészen Alice eltűnésének napjáig.

Sűrű, hosszú, szőke haja most ritka és csaknem teljesen ősz volt, állig érő hosszúságúra vágatta, hogy ne legyen szembeötlő, milyen kevés. Bőre sápadt volt, szinte áttetsző, a kulcscsontja kilátszott a blúza alatt. Ahogy nézte magát a tükörben, zöld szeme szigorúan bámult vissza rá. Fiatalkorában csillogó smaragdhoz hasonlították, most inkább homályos sörösüvegre emlékeztetett. „Az öregség kegyetlen, Vanessa” – figyelmeztette az anyja, de fiatalon ez elképzelhetetlenül távolinak tűnt neki, és mégis milyen hirtelen eljött.

– Holnap lesz a tervtanácsi ülés. Köszönöm, persze, azonnal szólok, amint megtudjuk. Nem, nem látok semmi problémát; a tervtanács elnöke a jóváhagyás mellett foglalt állást, vagyis úgyszólván elintézettnek tekinthetjük. – Vanessa a félig nyitott ajtón keresztül hallotta a feszültséget a fia hangjában. Leo ekkor felnézett, meglátta az anyját, mire pillanatokon belül letette a telefont, és idegesen, gondterhelt arccal megjelent az előszobában. – Jól vagy, anya? – szólt kissé elfúló hangon.

– Jól vagyok, drágám, köszönöm.

Levette a kabátját, és felakasztotta a fogasra. Az már zsúfolva volt kabáttal, és ahogy rátette az övét, egy másik leesett.

– Ez itt fel fog borulni – sóhajtott fel. – Jó lenne, ha Helen néha rendet rakna.

– Bocsánat, anya, majd én elintézem. – Leo lehajolt, és felvette a földön fekvő kabátot.

– Van neked elég dolgod – jegyezte meg Vanessa. – Nem is tudom, hogy bírod ezt az egészet, tényleg nem.

– Jól megvagyok, anya – mondta Leo a homlokát ráncolva. – Nem tudtam elképzelni, hová tűntél. Rettentő régen elmentél itthonról. Elsétáltam az erdő széléig, de nem láttalak sehol.

Vanessa rámosolygott. Leo magas volt, akárcsak az apja, és annak ellenére, hogy sebesen közeledett a hatvanadik születésnapjához, még mindig dús, szőke haja volt, amelyből egy tincs most mosolygós, zöld szemébe hullott. Örökölte Richard nyers, vonzó arcvonásait és a szabadban eltöltött élettől cserzett bőrét, de ezzel véget is ért a hasonlóság apa és fia között. Richard hatalmas önbizalommal volt megáldva, indulatos bikaként támadt rá az életre és benne mindenkire, nemigen törődve a nyomában támadt zűrzavarral. Leo ezzel szemben születésétől fogva aggodalmaskodó volt, folyton azon izgult, mit gondolnak róla az emberek – főként az apja –, és mindent a szívére vett. Felnőttélete nagy részét azzal töltötte, hogy megpróbálja kibogozni azt az összevisszaságot, amit Richard hagyott maga után, de Vanessa tudta, hogy mostanra az út végére ért. Az eladás volt az egyetlen választásuk, és ez Leo szemében kudarcnak számított.

– Csak egyedül akartam lenni – mondta Vanessa. – Ne aggódj annyit miattam! Van neked elég gondod, a végén még megbetegszel.

– Nincs semmi bajom. Ma délelőtt lesz az utolsó megbeszélés a faluházban, és mielőtt elmegyek, meg akartam győződni róla, hogy jól vagy-e.

Vanessa körbejártatta tekintetét az előszobán: túlterhelt fogas, egy rakás sáros bakancs, egy kupac kutyapóráz, sapkák és kesztyűk a koszos, fekete-fehér kockás kőpadlón. Leo folyton dolgozott, vagy a birtokon, vagy építészekkel és építészeti hatósági emberekkel folytatott végtelen megbeszéléseket. Helen, a felesége viszont egész nap ide-oda röpködött, mint egy törött szárnyú madár, csak hogy mutassa, hogy ott van, közben pedig olyan dolgokkal foglalkozott, amelyekkel nem lett volna muszáj, azokkal meg látszólag nem törődött, amelyekkel kellett volna. A házban mindig rendetlenség volt, és a karbantartását elhanyagolták. Siennára főzött, de Leónak csak ritkán, és míg Sienna külseje makulátlan volt, Leo mindig rémesen nézett ki. Helen úgy irányította Sienna életét, mint egy hadihajót, ugyanakkor maga a ház, amely Vanessának egész életében oly kedves volt, láthatóan cseppet sem érdekelte. Vanessának mindennap sajgott a szíve, amiért Helen oly nyilvánvalóan alig várta, hogy megszabaduljon tőle, feltehetően azért, hogy a pénzéhez jusson.

Mintha a gondolatai idézték volna meg, Helen hirtelen megjelent az előszobában, amitől Vanessa ijedtében ugrott egyet.

– Szia, Vanessa! – köszöntötte kedvesen. – Bocsánat, nem akartalak megijeszteni. – A tekintete Vanessa cipőjére tévedt. – Ó, te jó ég, teljesen át vagy ázva! Biztosan nagyon fázol. Leo begyújtott a nappaliban, menj oda, ha gondolod.

– Rendben, köszönöm, Helen.

Vanessa a kelleténél kicsit tovább nézte a menyét, mintha keresne benne valamit, talán annak a jelét, hogy valójában mit takar az a szúrós kék tekintet. Nem akarta zavarba ejteni a lányt, de Helen arra az egérre emlékeztette, amelyik az év nagy részében esténként megjelent nála a konyhában. Ott ült a sarokban, és vele együtt nézte a tévét, társaságot nyújtott neki, mígnem egy este ugyanolyan hirtelen eltűnt, mint ahogy érkezett. Ő úgy tett, mintha a képernyőt nézné, de valójában fél szemét a kis jószágon tartotta, és próbálta megfejteni a viselkedését. Olyan aranyosnak és ártatlannak tűnt, mégis állandóan ideges volt, a bajusza rángatózott, ugrásra készen állt, úgyhogy nehéz volt nem párhuzamot vonni közte és az egérarcú, nyugtalan Helen között.

Vanessa sosem értette igazán, mit látott Leo Helenben. Alapvetően nem volt baja a lánnyal, de nemigen talált benne semmit, amihez emberileg kapcsolódni tudott volna. Soha nem mutatta meg az igazi arcát, és láthatólag még a saját árnyékától is félt. Leo bárkit feleségül vehetett volna – a lányok szinte elolvadtak a jelenlétében, és abból, ahogy Vanessa barátai kérdezősködtek utána, úgy tűnt, bármelyikük lánya ugrott volna a lehetőségre, hogy megkaparintsa magának –, de ő Helent választotta, Helent, akire nemigen lehetett megharagudni, és akinek nem igazán volt saját álláspontja a beszélgetések során. Helen ötvenhárom éves volt, mégis volt valami gyermeki a viselkedésében, így bizonyos szempontból sebezhetőbbnek tűnt, mint Sienna, aki meglehetősen váratlanul érkezett Helen negyvenes éveinek közepén. Helen rettentően igyekezett kedves lenni, állandó mosoly ült az ajkán, de a mosolygásban soha nem vett részt szomorú szeme.

– Nem láttad Siennát odakint? – kérdezte Helen, miközben belépett a nappaliba, Vanessa pedig ment utána.

Helen odament az ablakhoz, és teljesen értelmetlenül – gondolta Vanessa – rakosgatni kezdte a magazinokat a sarokban lévő dohányzóasztalon, egyik rendetlen kupacot a másik tetejére.

– De igen, vidáman biciklizget. Lassan mennetek kell az iskolába, nem? – érdeklődött Vanessa az órájára pillantva.

– Azt hiszem, Leo elviszi az értekezletre menet – válaszolta Helen.

– Talán neked kellene elvinned, Helen. Leo nagyon feszültnek tűnik, sehogy sem akar csökkenni a rá nehezedő teher.

Helen bátortalanul elmosolyodott, majd elkezdte összeszedegetni és bepakolni Sienna hátizsákjába a kislány szanaszét heverő holmiját. Ahogy Vanessa elnézte, megállapította, hogy Sienna az egyetlen, aki érdekli Helent. Ritkán járt társaságba, nem nagyon voltak barátai. Leóval soha nem hívtak vacsoravendégeket, és étterembe sem jártak. Az ő világa Sienna délutáni szakkörei, játszódélutánjai és iskolai feladatai körül forgott, és sasszemmel figyelte őt, ami minden energiáját lekötötte. Siennának egyetlen olyan gondolata sem volt, amiről Helen ne tudott volna. Helen legtöbbször még mindig a kislányával aludt, Leo meg egyedül. Richard ezt egyetlen éjszakára sem tűrte volna, nemhogy hét éven át. Talán generációs jellemző, mindenesetre ez Sienna csecsemőkora óta így volt. Vanessa gyakran elgondolkodott azon, vajon ez-e az oka annak, hogy Leo kissé távolságtartó a lányával. Sienna imádta ugyan az apját, de Leo kissé közömbös volt vele szemben, és Vanessának eszébe jutott, hogy talán azért, mert a kislány ő és Helen közé állt. A férfi mindig is azt mondta, hogy nem akar gyereket, aztán egyszer csak Helen negyvenöt évesen bejelentette, hogy terhes. Leo nem volt barátságtalan Siennával, egyáltalán nem, de ritkán játszott vele, és nem tűnt úgy, mintha különösebben rajongott volna érte vagy nagyon érdekelte volna, mint Richardot Alice. Az is igaz, hogy Helen annyira fojtogatóan védelmezte Siennát, hogy Leónak nehéz lett volna közel kerülnie hozzá.

Sötétebb perceiben Vanessának megfordult a fejében, hogy azért irritálja annyira Helen Sienna iránti megszállott szeretete, mert féltékeny rá. Annak idején úgy gondolta, hogy Alice-szel csodálatos a kapcsolata, de most be kellett vallania magának, hogy Helen soha nem veszítené el Siennát. Egymillió év alatt sem. Soha nem tévesztené őt szem elől hosszabb időre. És talán épp Alice eltűnése késztette arra, hogy sasszemmel figyelje Siennát. Helen látta, milyen hatással van egy anyára gyermekének elvesztése. Az igazság az volt, hogy Alice eltűnésének utóhatásai máig velük éltek a Tiszafában annak ellenére, hogy közel ötven év telt el azóta.

– Jót sétáltál? – rántotta vissza Helen a jelenbe Vanessát, miközben Siennát figyelte az ablakból.

– Igen, elgyalogoltam a Parókiáig. Ahogy látom, készen állnak a bontására. – Helen lassan felé fordult, elvörösödött, de nem szólt semmit. Vanessa folytatta: – Furcsa arra a hideg, üres házra gondolni, amely valaha teli volt élettel. Fogalmam sincs, mi lett a James családdal… Nell és Bobby, ugye? Te tudod, Leo?

– Mit, anya? – jelent meg Leo gondterhelt arccal az ajtóban. – Nem láttad a kocsikulcsomat, Helen?

Helen még mindig Vanessát nézte.

– Ööö, azt hiszem, az ebédlőasztalon van.

– Nézd meg a papír- és újsághalom alatt – mondta Vanessa. – Nem lepődnék meg, ha Bobby James börtönben lenne. Rémes gyerek, felgyújtotta a tehénistállót. Emlékszel, Leo?

– Ööö, igen, homályosan. – Leo Helenre nézett, aki hátat fordított nekik.

– Homályosan? Én soha nem fogom elfelejteni. Képes lett volna élve elégetni azokat az állatokat. Richard az utolsó pillanatban ért oda – ráncolta a homlokát Vanessa. – Hová mész?

– Mondtam már, anya, most van az utolsó tervismertetési gyűlés a faluházban. Holnap lesz a nagy nap.

Helen Sienna hátizsákjával a kezében elment mellettük.

– Miért nem hagyod, hogy Helen vigye Siennát az iskolába? – kérdezte Vanessa Leótól. – Készíthetnék magunknak egy gyors rántottát.

– Majd a gyűlés után eszem valamit, anya. Helen, megtennéd, hogy csinálsz neki reggelit? Indulnom kell, mert elkésem.

Leo végre megtalálta a slusszkulcsot, és elrohant. Vanessa hátrafordult, mert Sienna robogott be a szobába.

– Szia, nagyi! – búcsúzott, miközben a hidegtől kipirult arccal a nagymamája karjába vetette magát.

– Szervusz, drágám, szép napot!

– Találkozunk a gyűlésen, Helen! – kiáltotta Leo. – Foglalok neked helyet.

Vanessa a menyére pillantott, akin látszott, hogy a szokásos szomorú hangulatába süppedt. Nem szeretett Helen közelében lenni, amikor ilyen hallgatag és merengő volt, mert nyomasztotta, hogy vajon mi zajlik ilyenkor Helenben a felszín alatt. Mindig is erősen tudatában volt annak, hogy nem nagyon bízik a menyében, de sosem tudta igazán, hogy miért, ez viszont bűntudatot és kiüresedett érzést keltett benne.

– Azt hiszem, most ledőlök egy kicsit – jelentette ki. – Nagyobbat sétáltam, mint terveztem.

Megállt a hatalmas, szélesen kanyarodó lépcső aljánál, amely a ház tetejéig ívelt. A nagy, György korabeli épület az elhanyagoltság érzetét keltette. Az ablakkereten lepattogzott a festék, a lépcsőszőnyeg fakó volt és kopott, és a padlón több csempe is repedt volt kissé. A fűtést mindig alacsony fokozaton tartották, már ha fűtöttek egyáltalán, így a házban állandó hideg uralkodott.

Lassan elindult felfelé a lépcsőn, amelynek minden fokán könyvek, ruhadarabok és újságok hevertek szanaszét. A tekintete végigsiklott a hámló tapétán, amelyet mindenféle nagy méretű műalkotások és hatalmas tükrök díszítettek. Felért az emeletre, ahol egy Richardot és Leót ábrázoló fotó volt a falhoz támasztva. Fekete-fehér kép volt, ketten ültek egy traktorban. Vanessa pontosan emlékezett arra a napra. Július volt, forró nyári délután, Leo olyan négyéves lehetett, és Richard a térdére ültette, hogy elérje a kormányt. Leo egész idő alatt sírt, utálta az ott töltött idő minden percét, Richard pedig türelmetlen volt vele, a végén pofon is ütötte. Ő akkor volt terhes Alice-szel; és mivel Richard heteken át egész nap szénát bálázott a földeken, úgy döntött, hogy kiviszi hozzá az ebédet, amit a pihenőidőben majd együtt elfogyasztanak. Leo nem akart vele menni, és ő tudta, hogy az egésznek sírás lesz a vége, de mégis kimentek, mert otthon magányos volt: gazdálkodófeleségként ez volt a sorsa.

Hozzá hasonlóan Leo is utálta a tanyasi életet, ám vele ellentétben ő nem is próbálta titkolni. Sírt, ha elesett, jajgatott, ha megkergette egy állat vagy piszkos lett a keze. Alice ezzel szemben ugyanúgy szerette ezt a világot, mint az apja. Minél félelmetesebb volt valami, annál jobb volt. Imádták egymást, és Alice sírt, ha az apja nélküle indult valami kalandra. Amint megtanult járni, mindenhová követte az apját, és a tehénetetésből vagy kerítésjavításból az apja vállán tért haza, olyan sárosan, hogy Vanessa alig ismert rá.

– Még, apu! – ezt hajtogatta, amikor Richard feldobta a levegőbe vagy egy magas kőfalra vagy az árok fölé, ahonnan természetesen mindig leesett és megsérült, miközben Vanessa rémülten hátrahőkölt. De aztán pillanatokon belül lesöpörte magát, és nyújtotta a kezét: – Még, apu!

Vanessa megérkezett a szobája elé, és mint mindig, most is megállt, hogy vessen egy pillantást az Alice-t ábrázoló festményre. A portrén, amit ő rendelt a kislányáról, ugyanazt a piros ünneplőruhát viselte, mint amiben eltűnt.

– Anyu, miért nem lehetek a kertésznadrágomban? – szólt egy vékony hang. Vanessa odanézett, és tekintete a kislánya zöld szemével találkozott, amint kérdőn néz rá, miközben a folyosón közeledik felé. Alice egyik kezében a piros ruhát, a másikban egy kék szaténruhát húzott maga után, rajta pedig a kinti játszástól csupa sár és hó kertésznadrág volt. A szája körül valami csokis sütemény maradványai. Az arca és ujjai kipirultak a melegtől, ahogy bejött. Vanessa a két tenyere közé fogta a kislánya hideg kezét, és dörzsölgetni kezdte, hogy felmelegedjen. A fényben megcsillant Alice karácsonyra tőle kapott ezüst karlánca, amelyen egy A betű fityegett.

A szobába lépve Vanessa lassan az ablakhoz sétált, és lenézett a kocsiútra. Sienna az autó ablakából integetett neki. Vanessa visszaintegetett, még sokáig maga előtt látta a kislány arcát, miután a kocsi eltűnt a sarkon.

Olyan, mint Alice, gondolta. Annyira hasonlított Alice-re, hogy az szinte elviselhetetlen volt.

Második fejezet

Willow

2017. december 21., csütörtök

Willow James csizmasarkának kopogása messzire visszhangzott, ahogy fellépdelt a falépcsőn, és végigsétált a kingstoni faluház színpadán, amely megszámlálhatatlan karácsonyi műsornak, nyári vásárnak és bingóestnek adott már otthont.

Letette a jegyzeteit a pulpitusra, remegő kezét a háta mögé rejtette, és lenézett a várakozóan rászegeződő arcok tengerére. Hirtelen feszélyezve érezte magát a ruhája miatt, mivel a szokásosnál elegánsabb öltözéket választott: egy frissen vásárolt sötétkék blézert és fehér blúzt a Zarából, hozzá szűk farmert és barna csizmát. Beszárította sötétbarna, tépett bubifrizuráját, kedvenc Chanel nude rúzsát kente fel, és füstös sminket választott, hogy kiemelje világoskék szemét. Most azonban aggódott, hogy talán túl formálisan néz ki. Máskor, a falusiakkal való találkozókon nagyon igyekezett lazán öltözködni, hogy ne tűnjön túlságosan hivatalosnak, de ma úgy érezte, hogy amikor a végső bemutatóra áll ki eléjük, az megérdemli a harci díszt.

Peter, a gondnok büszkén mesélte neki, hogy a nagy érdeklődésre való tekintettel több mint száz széket rakott ki, amelyek mostanra mind megteltek, és még mindig özönlöttek be az ajtón a később érkezők. A kedves, ősz hajú, mosolygós szemű férfi azt is elmondta, hogy közel negyven éve tölti be a gondnoki tisztséget.

Miközben várta, hogy a zsivaj elcsituljon, ismerős arcok után kutatott a közönségben, és észrevette a főnökét, Mike Scottot, aki a mobiltelefonján beszélt. Épp most ült le mellé ügyfelük, Leo Hilton is, akivel már több mint egy éve dolgoztak együtt az ötmillió fontos ingatlanfejlesztési terven. Mike, mint mindig, frissen volt borotválva, és a rá jellemző fekete garbót, farmert és hosszú fekete kabátot viselte. León ezzel szemben márkás dzseki, sáros bokacsizma és baseballsapka volt. A Leo másik oldalán lévő szék üres volt, feltehetően a feleségének foglalta. Willow csak futólag találkozott Helennel egy párszor, de csendes, szép arcú nőnek ismerte meg, aki nem nagyon szólt bele a tervezési munkákba.

Két sorral hátrébb ült Willow barátja, Charlie, valamint az ő szülei, Lydia és John, akik már több mint egy évtizede éltek Kingstonban. Büszkén mosolyogtak rá, miközben élénk beszélgetést folytattak helybeli barátaikkal és szomszédaikkal. John bátorítóan rákacsintott, Lydia pedig vidáman integetett neki.

Végre elcsendesedett a terem, kivéve egy kisgyereket hátul, aki elszántan visítozott. Willow mély levegőt vett, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Üdvözlök mindenkit, és köszönöm, hogy eljöttek! – szólalt meg. Hiába hajolt közel a mikrofonhoz, a hangja nem sok hatást gyakorolt a zsúfolt térre.

– Nem halljuk, kedves! – kiáltott egy férfihang hátulról, miközben az összegyűlt falubeliek ismét duruzsolni kezdtek egymás között. Willow érezte, hogy elpirul és a remegése felerősödik. Mike-ra pillantott, aki összeráncolt homlokkal nézett rá a távolból.

Piszkálni kezdte a mikrofont, hasztalanul kocogtatta egy darabig, mire Leo, akinek a sapkája alól kiszabadultak szőke fürtjei, felugrott a színpadra, és bekapcsolta.

– Tessék – mondta, és rákacsintott.

– Ó, köszönöm, Leo! – hálálkodott Willow, miközben a mikrofon mintegy megerősítésként visított egyet. Észrevette, hogy az első sorban ülő középkorú nők rajongva bámulják a férfit, ahogy leugrik a színpadról és visszatér a helyére. Ahányszor csak Willow találkozott vele, láthatólag mindig különös hatást tett az emberekre, férfiakra és nőkre egyaránt. Sugárzott belőle a sárm, de nem túlságosan nyilvánvaló módon; szívélyes, barátságos és kedves volt, sokszor apró részletekre is emlékezett az emberek életéből. Nyíltan beszélt a saját tökéletlenségeiről: hogy mennyire rendetlen, kelekótya és feledékeny, ugyanakkor lelkesen igyekezett másoknak segíteni. Ráfért volna egy hajnyírás, és a ruhái rendszerint kissé kopottak voltak, de rendkívül jóképű volt. Willow-t az apja által nézett westernfilmek cowboyaira emlékeztette. Sienna nyilvánvalóan imádta az apját, Leo viszont látszólag sosem volt különösebben odáig érte. Soha nem volt vele undok, de ha a kislány egy megbeszélésen felmászott a térdére, és kérdezősködni kezdett, nemigen foglalkozott vele, vagy ha mellette szökdécselt egy helyszíni bejáráson, visszazavarta a házba. De hát mit tudhatok én, gondolta Willow. A saját apjával való viszonya bizonyosan nem volt díjnyertes, úgyhogy nemigen volt összehasonlítási alapja.

Willow vett egy nagy levegőt, és újra belekezdett a beszédébe.

– Jó reggelt, és nagyon köszönöm mindnyájuknak, hogy eljöttek ezen a hideg, decemberi napon! – dörgött a hangja, mert a mikrofon végre életre kelt. – Nagyszerű bizonyítéka Kingston csodálatos közösségi szellemének, ennek a helynek, amelyet az elmúlt év során volt alkalmam alaposan megismerni, hogy önök közül ilyen sokan megjelentek ma itt, hogy megtekintsék ennek az izgalmas fejlesztésnek a végleges makettjét, amelyet holnap a tervtanácsnak is bemutatunk.

Újabb lélegzetet vett, és körülnézett. Több helybéli tekintete is rászegeződött azok közül, akikkel az elmúlt évben együtt dolgozott: meghallgatta őket, és csillapította afeletti aggodalmukat, hogy a fejlesztés majd megnövekedett forgalmat von maga után; beült velük egy kávéra, hogy eloszlassa a faluház elvesztésével kapcsolatos félelmeiket; átbeszélte a fejlesztési tervre vonatkozó kérdéseiket, amelyeket aztán továbbított a brightoni környezetvédelmi hivatalnak – amellyel addigra mély, bizalmi kapcsolatot épített ki –, hogy olyan kompromisszumokat kössenek, amelyek minden érintettnek megfelelnek.

– A folyamat végéhez közeledve remélem, tudják, milyen hálásak vagyunk mindenkinek, aki megkeresett minket, velünk dolgozott és támogatta az elképzelésünket, amelyet Leo Hilton úrral együtt álmodtunk meg a Sussex Építészeti Irodában Kingston számára ennek a fenntartható, kölcsönösen előnyös és izgalmas új vállalkozásnak a keretében. Tudom, hogy sokukat mélyen elszomorítja, hogy le kell cserélni ezt a gyönyörű faluházat és a Parókiát, amelyek oly közel állnak a szívükhöz. De biztosíthatom önöket, hogy figyelmesen meghallgattuk a kérésüket, ezért ma szeretnénk bemutatni önöknek az új közösségi központ és könyvtár tervét, amely reményeink szerint a falu szívévé fog válni.

Willow a vetítővászon felé fordult, és megnyitotta az első képet. Mindössze egy hónapjába került megtervezni az egész projektet, amely tíz családi házból és a közösségi csomópontból állt, ahogy Mike szerette nevezni. Ezt azonban tizenkét hónapnyi küzdelem követte, hogy eljusson oda, ahol most tartott: nyilatkozatok begyűjtése, jelentések összeállítása, különböző szakértők meggyőzése a tervek jóváhagyására, és – ami a legnehezebb volt – a helybeliek megnyerése, hogy ne emeljenek kifogást az építési kérelem ellen, amelyet alig több mint huszonnégy óra múlva minden bizonnyal jóvá fognak hagyni.

– Valaki lekapcsolná a villanyt? Köszönöm, Peter, maga varázsló! – mondta Willow, amikor Peter a terem másik végében feltartott hüvelykujjal jelezte, hogy rendben, majd a terem sötétségbe borult. – Mikulásra veszek magának egy köpönyeget – tette hozzá, mire a közönség elismerően elmosolyodott.

Willow beszélni kezdett a vetítővásznon megjelenő képről. A „Tiszafa lakópark: a megvalósult álom” című dia a beruházás első vázlattervét ábrázolta, ami visszarepítette őt az időben arra a napra, amikor Mike behívta az irodájába, és bejelentette, hogy megkapja az első nagyobb munkáját. Miután közel öt éven át próbált bizonyítani, más építészek vázlatait dolgozta ki, fel sem állt az íróasztalától, ritkán hívták meg helyszíni bejárásra vagy tervezési megbeszélésre. Rettenetesen vágyott arra, hogy valamiben ki tudjon teljesedni, ám eddig nem kapott rá lehetőséget, és most váratlanul megbízták egy ötmillió fontos projekttel.

– Az a helyzet, hogy nem lesz könnyű feladat, Willow – árulta el Mike, és közelebb hajolt. – Nemcsak egy védett, György korabeli kúriát kell lebontanunk, hogy helyet csináljunk az új házaknak, hanem a Parókiának és a faluháznak is mennie kell, hogy a közlekedési infrastruktúrát kiépíthessük. – Olyan erősen kopogtatott a tollával a jegyzettömbjén, hogy a papír elszakadt. – A ház műemlékvédelmi szempontból jelentős, de az egész területet blokkolja, és nyilván nem építhetjük körbe. Ez egy nagy, sokak szívéhez közel álló kúria a falu közepén, ezért úgy kell megtervezned a fejlesztést, hogy jobban nézzen ki, mint a jelenlegi épület. Ezután találnunk kell egy természetvédelmi szakértőt, aki állítja, hogy a beruházás kiemeli és megőrzi a terület értékeit, valamint még több környezetvédelmi szakembert, aki kijelenti, hogy a projekt mennyire zöld lesz.

Ahogy Mike folytatta az ismertetést, Willow kezdett ráeszmélni, hogy az a ház, amelyről beszél, és amely a projekt középpontjában áll, ijesztően ismerős neki. Ujjongása hamarosan félelemmé változott, és kezdett kipirosodni a bőr a nyakán.

– A legfontosabb azt elérni, hogy a helyi lakosok egyetértsenek velünk abban, hogy a meglévő épület bántja a szemet, és szerintünk itt fogsz te igazán kibontakozni. Ezenfelül persze találnod kell egy statikust, aki azt véleményezi, hogy szétesőben van, ami nem lesz könnyű.

– Csak nem a Tiszafa kúriáról beszélsz? – kerekedett el Willow szeme.

– Á, szóval ismered. Tehát érted, hogy mivel állunk szemben. – Végigsimított a szemébe lógó haján, és hátradőlt a székben.

– Miért akarja Leo Hilton lebontani? Generációk óta a családja birtokában van. Él még az anyja? – kérdezte Willow, miközben alig tudta leplezni a döbbenetét.

Mike a homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, rengeteg dologgal kell most foglalkoznunk, de Leo Hilton anyja nem tartozik közéjük. Leo említette, hogy mostanában nincs jól, és hogy meghatalmazása van tőle, és nekünk ez a lényeg. Esetleg ismered a családot?

– Ó, nem. Nem. A barátom szülei Kingstonban élnek, és ők említették a Tiszafa kúriát. Arrafelé mindenki ismeri Hiltonékat – tette hozzá elpirulva.

– Az nagyszerű, ha az apósodék Kingstonban laknak. Segíthetnek nekünk a helyiek támogatásának megszerzésében. De ha ez a feladat gondot okoz neked, megkérhetem Jimet. Pedig azt gondoltam, hogy odáig leszel az örömtől.

Willow-nak már a nyelve hegyén volt a kérdés, hogy a Parókiát, apja első tizenhárom évének otthonát is lebontják-e, de az gyanút kelthetett volna. Hamarosan úgyis megtudja. Egy pillanatra elgondolkodott azon, vajon Leo Hilton konkrétan őt kérte-e, de nem volt benne biztos, hogy a férfi egyáltalán tud a létezéséről, nemhogy arról, hogy hol dolgozik. Még ha tudta is, miért akarta volna éppen őt megnyerni ehhez a projekthez?

Miközben a főnöke összeszűkült szemmel, fürkészően nézte őt, és az ujjával dobolt a széken, minden porcikája tiltakozott az ellen, hogy elvállalja. Ugyanakkor elszabadult a fantáziája a kínálkozó helyzettől: esélyt kapna rá, hogy sokévnyi tanulás után bizonyítson, és visszafizesse a diákhitelét. Bár végre felvették az építészkamarába, még mindig küzdenie kellett, hogy komolyan vegyék a férfiak által dominált iparágban. Most azonban tálcán kínáltak neki egy olyan feladatot, amelyről pályakezdőként csak álmodni mert, igaz, azzal a kikötéssel, hogy együtt kell dolgoznia Hiltonékkal – azzal a családdal, amely lényegében tönkretette az apja életét.

– Igazán odáig vagyok az örömtől, köszönöm, Mike! – mondta végül. – Azt hiszem, egy kicsit meglepődtem. Eléggé váratlanul ért.

– Értem – mondta a férfi a homlokát ráncolva. – Nos, nem kellene, hogy váratlanul érjen. Szorgalmasan dolgoztál, Willow, és úgy érezzük, készen állsz, de ha nem vagy rá képes, akkor azt most mondd meg.

– Határozottan készen állok rá – felelte a nő, elhessegetve magában a félelmét, hogyan fogja a hírt közölni az apjával.

Ezt a beszélgetést egy év elteltével sem folytatta még le – és most, hogy a projekt már a végéhez közeledett, remélte, hogy teljesen el tudja kerülni.

Egy évvel azelőtt azonban, miután sikerült kiűznie az apját a fejéből, egy másik személy is befészkelte magát a gondolataiba.

Alice Hilton eltűnésének nagy rejtélye – ahogy az újságok írtak róla. A hatéves Alice, Leo Hilton kishúga 1969-ben elszökött a szülei Tiszafa kúriában rendezett szilveszteri mulatságáról. A kislány a kutyáját kereste a hóban, és mielőtt eltűnt az éjszakában, összefutott egy Bobby James nevű fiúval – Willow apjával.

A fiú újra és újra elmondta a rendőrségnek, hogy nem tudja, mi történt Alice-szel, de megtalálták a kislány vérével átitatott zsebkendőjét, és ma, csaknem ötven évvel később a rendőrség – és Vanessa Hilton – továbbra is azt gyanította, hogy köze volt a lány eltűnéséhez. Az évek során Willow rájött, hogy az apját akkoriban jól ismerte a rendőrség, mert bajba keveredett Hiltonék tehénistállójának felgyújtása miatt. Biztos volt benne, hogy baleset történt, de amikor az apjából magyarázatot próbált kicsikarni, ő szokás szerint teljesen bezárkózott.

Alice eltűnése miatt három napon és éjszakán át vallatta a rendőrség, míg végül elszakadt nála a cérna, megütötte a kihallgatótisztet és a kihallgatószoba ablakához vágott egy széket. Ezután fiatalkorúak börtönébe zárták, ahol naponta verték és bántalmazták az őrök és a rabok, amíg három évvel később végül ki nem engedték.

Willow olyan tisztán el tudta képzelni a rendőrőrsön történt jelenetet, mintha ő maga is ott lett volna. Tudta, hogy az apja nem bántotta Alice-t, de azt is tudta, hogy amikor magába zárkózott és nem volt hajlandó beszélni, könnyű volt a hallgatását bűntudatként értelmezni. Willow régebben számtalanszor szembesült apjának ezzel a személyiségjegyével, amikor minden alkalommal kerek perec elutasította, hogy a múltról beszéljen, bármennyire is könyörgött neki a lánya. Végül feladta.

Az, hogy az apja képtelen volt bármit is elárulni neki a múltjáról, olyan mélységes kudarc volt számára, hogy végül is ez vezette arra, hogy elfogadja a Tiszafa projektet. Talán azzal, hogy Hiltonéknak dolgozik, végre rábukkanhat pár nyomra apjának a Parókiában töltött gyerekkoráról, Leóról és Alice-ről, és mindarról, amiről soha nem beszélt neki. Egy életen át tartó titkolózás után ez túl csábító lehetőség volt ahhoz, hogy visszautasítsa.

Ám szinte rögtön azután, hogy igent mondott a megbízásra, Alice Hilton elkezdte kísérteni az álmaiban. Mindig abban a piros ruhában volt, amelyet az újságok szerint az eltűnésének éjszakáján viselt. Alice hiánya kezdett állandóan jelen lenni Willow életében. Most már ötvennégy éves asszony lett volna, de mivel nyoma veszett, hatéves, piros ruhás kislányként dermedt bele az időbe. Az egyik helyszíni bejárás alkalmával, amikor a Tiszafa kúriában tartottak szemlét, Leo Hilton lánya, Sienna tűnt fel az emeleten: egy az egyben Alice folyosón függő arcképe, amitől Willow karja libabőrös lett, és igyekeznie kellett, hogy ne bámulja meg a kislányt.

Hirtelen becsapódott a faluház ajtaja, és Helen tűnt fel a terem végében. Sápadt arca vörössé vált, amikor mindenki hátrafordult és őt nézte. Tekintete Leót fürkészte, aki intett neki, ő pedig elindult felé, és közben suttogva kért bocsánatot a hallgatóság tagjaitól, akik beengedték a sorok közé.

– Ahogy azt néhányan talán már észrevették – folytatta Willow a vetítés végére érve, amivel elterelte a figyelmet Helenről –, készíttettünk egy szép makettet a Tiszafa-fejlesztésről, hogy önök is gyönyörködhessenek benne. Kérem, szolgálják ki magukat egy csésze teával és egy húsos lepénnyel, amit Peter kedvesen idekészített, és természetesen itt leszünk, hogy válaszoljunk az utolsó kérdésekre, amelyek a holnapi tervtanácsi ülés előtt még felmerülnek. Még egyszer köszönöm, hogy időt szakítottak ránk!

A közönség tapsolni kezdett, ő pedig mosolyogva elindult lefelé a lépcsőn, ahol Leo és Mike várta. Leo átkarolta a vállát, és megszorította.

– Remek előadás, nagyszerű munka volt, Willow! – mondta. – Nem hiszem, hogy valaha is ilyen sokan eljöttek volna, még akkor sem, amikor Alan Titchmarsh jött dedikálni. Nagyon büszke lehetsz magadra, igaz, Helen?

Helen Willow-ra pillantott átható kék szemével, amely nem illett egérszerű arcához. Willow nemigen tudott mit kezdeni Leo feleségével. Párszor találkozott vele korábban is, amikor a Tiszafa kúriában voltak a megbeszélések, és bár tökéletesen udvarias volt, mindig bizonyos távolságot tartott. Lehet, hogy Willow csak képzelődött, de úgy tűnt, Helen mindig távozik a szobából, amint ő belépett.

– Igen, határozottan – értett egyet Helen, miközben a tekintete Willow-n időzött. – Elérted a lehetetlent.

– Köszönöm – válaszolta Willow, és elgondolkodott Helen mondatán.

Leo körül már öt-hat falubeli tolongott, akik beszélni akartak vele. A férfi a forró teát szürcsölgető, mosolygós arcok felé fordult.

– Martha, milyen csodálatos, hogy eljöttél, pedig csak most érkeztél vissza a nyaralásból! Nagyon jól nézel ki, mondhatom, nyilvánvalóan remekül érezted magad! Helló, Jim, hogy van a hátad?

– Kérsz teát, Helen? – kérdezte Willow.

– Ööö, igen, légy szíves.

Helen a Willow háta mögött lévő bejárat felé pillantott, mintha keresne valakit, esetleg a távozás lehetőségét. Willow gyanította, hogy Helen nem fogja megvárni a teát, amit hozni készült neki, de azért kedvesen elmosolyodott, mielőtt elindult.