FORDÍTOTTA: SERMANN ESZTER

Eredeti cím: 10.000 millas para encontrarte

Copyright © 2023, Mercedes Ron

© 2023, Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U.

Fordította: Sermann Eszter © 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta a Menő Könyvek,
a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Olvasószerkesztő: Dobos Attila

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-698-6

Belén testvéremnek, aki harcolt azért,
hogy ez a történet napvilágot lásson

Prológus

Távolba révedő tekintettel feküdt az ágyon, és semmi kétség nem fért hozzá, hogy valami kegyetlenül nyomasztotta. Az sem segített, hogy tulajdonképpen egész jól elszórakoztatta az a hosszú combú, lélegzetelállító testű lány. Két hónapja, mióta az a Lenox gyerek megkapirgálta az ügyet, egyre jobban nyomasztotta az egész. Az éjjeliszekrényről felkapta a telefonját, és bepötyögte a nevet az internetes keresőbe. Nemrég röppent fel a hír, hogy az a srác lesz a Lenox Executive Aviation új vezérigazgatója, és úgy hallotta, hogy a fiút egészen más fából faragták, mint az apját, Richard Lenoxot.

Biztosnak látszott, hogy hamarosan személyesen is találkozik vele. Ha bárki kérdezné, azt hazudná, hogy izgatottan várja a pillanatot… De a lelke mélyén valami azt súgta, hogy… hogy egy jó bérgyilkos már kevés lesz a helyzet megoldásához.

Alexander Lenox nem olyan, mint a bátyja… és feje fölött tornyosuló sötét fellegek hatására olyan dolgot tapasztalt, amit még soha életében. Álmatlanul forgolódott az ágyában.

1

Nikki

A lobogó tűz aranyló fénye megcsillant a szememben.

Néma csendben bámultam, ahogy Kadek bácsikámat elemésztik a lángok, miközben a nagyi egész teste rázkódott a szívet tépő zokogástól. A hindu vallás szerint a holtakat elégetik, hogy a lélek újból testet ölthessen. A tűz a megtisztulást és a szabadságot jelképezi… És abban a pillanatban minden erőmmel hinni akartam benne.

A barátaim pisszenni sem mertek, úgy nézték végig a szertartást, amihez hasonlóban még soha nem volt részük. A hiedelem úgy tartja, hogy a halál nem szükségszerűen szomorú dolog…, legalábbis a világnak ezen a részén. Bali szigetén hiszünk a reinkarnációban, számunkra ünnep a halál, és nagy lakomákkal emlékezünk meg a halottainkról…

Soha életemben nem gyűlöltem a vallást annyira, mint abban a percben.

Valósággal összeomlottam… A szívemben mérhetetlen szomorúság és féktelen gyűlölet háborgott valaki iránt, aki elragadta tőlem azt az embert, aki apám helyett apám volt.

Az orvosok azt mondták, szívroham… Szívroham… Vajon miattam történt? Mert fellázadtam, és leléptem Alexszel, azért kapott szívrohamot a bácsikám?

Még csak gondolnom sem szabad ilyesmire. Ezt a keresztet nem vehetem a vállamra, mert képtelen lennék túltenni magamat a veszteségen, és a lelkemet felemésztené a bűntudat. De nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy mi lett volna, ha akkor mellette vagyok…

Nem maradtam egyedül a gyászban: a szigeten mindenki mélységesen megrendült. Meghalt a banjar vezetője, én pedig bárhová is néztem, mindenütt azt láttam, mennyire szerették és tisztelték a bácsikámat oly sok éven át. A sziget szinte minden lakója összegyűlt, hogy együtt kísérjük el utolsó útjára.

A hindu hagyomány szerint a temetést követő tíz nap a gyászról szól. A férfiaknak tilos a hajvágás, a borotválkozás, a nőknek a hajmosás, ráadásul nem is tehetik be a lábukat templomba és egyéb szent helyekre.

Úgy döntöttem, bezárkózom a házba.

Átadtam a lelkemet a félelemnek és a szomorúságnak, és úgy döntöttem, kizárok minden zavaró tényezőt. Csakis azért másztam ki az ágyból, hogy meglátogassam a nagyit, aki nyolcvanéves korában kénytelen volt megtapasztalni, milyen érzés elveszíteni a másik gyerekét is.

Letérdeltünk, és együtt imádkoztunk… Vagyis ő imádkozott, én meg… Én vártam, hogy eljusson az agyamig, hogy néhány óra leforgása alatt megfordult velem a világ.

A bácsikámmal történtek miatt át sem tudtam gondolni, hogy azok voltak az utolsó órák azzal az ellenállhatatlan férfival, aki magával vitt egy darabkát a szívemből. Minden erőmmel azon igyekeztem, hogy Alexet a szavaival együtt elrejtsem az agyam legmélyebb bugyrába, csak akkor nyissam ki, ha már felkészültem rá. De hiába ástam el olyan mélyre magamban, az emlékek, a szavai, az érintése, a csókjai beférkőztek a tudatalattimba, és némi vigaszt jelentettek a szenvedésben.

De mindez csupán a képzeletemben létezett. Nem is beszéltünk azóta.

Ugyan mi értelme lett volna?

Ő elment, nekem pedig meg kellett küzdenem a második legnagyobb tragédiával, ami valaha is a családomat sújtotta. Úgysem lett volna semmi mondanivalóm.

Eleinte írogatott, de mivel rögtön azután, hogy visszatértem a szigetre, az történt, ami történt, mire elolvastam az üzeneteit, már késő lett volna olyasmit erőltetni, aminek már úgyis vége van. Úgy éreztem, nem maradt lelkierőm, hogy áthidaljam a köztünk lévő távolságot, és nem csupán fizikai értelemben. Ő egy másik világhoz tartozik, és úgysem lenne hajlandó mindent feladni a szigetért, értem. És ez éppúgy igaz volt rám is. Őrjítő szenvedéllyel éltük meg a kapcsolatunkat, de jól tudtam, hogy erősnek kell lennem, és jó mélyre elásnom magamban. Le kell mondani arról, ami lehetetlen, és kész. London nem nekem való hely, a lelkemtől távolabb eső várost elképzelni sem tudnék. De az elutazása előtti utolsó szavai végtelen mantraként mégis ott zakatoltak a fejemben.

Húsz évvel ezelőtt egy Amszterdamból Londonba tartó Gulfstream V típusú magángép az Északi-tengerbe zuhant. A gépen Jacob Leighton és a hétéves fia utazott a kisfiú állítólagos bébiszitterének kíséretében… Azt hiszem, nem egyszerű repülőgép-szerencsétlenséggel állunk szemben, Nicole. Szerintem sokkal többről van szó.

Bármennyire szerettem volna úgy folytatni az életemet, mintha mi sem történt volna, és elfelejteni mindazt, amit mondott… Egyszerűen képtelen voltam rá. Amikor pihentem vagy lelazultam, főként az elalvás előtti percekben, Alex szavai újra gyötörni kezdtek, és nem hagytak nyugton.

Úgy sejtem, hogy a bácsikád az életedet félti. Ő is sejti vagy tudja, hogy a balesetet szándékosan idézték elő. Ahogyan a britek közül sokaknak, bizonyára neki is tudomása van arról, hogy valaki meg akart szabadulni apádtól és az örökösétől. Lehet, hogy arról a valakiről van szó, aki a gyógyszercég jelenlegi vezetője.

Ha az, amire rájöttem, tényleg igaz, és bármiben lefogadnám, hogy az… Nicole, akkor te vagy a Leighton-birodalom törvényes örököse. Érted már? Az egész a tiéd lehetne.

Lehunytam a szememet, és megpróbáltam kiverni a fejemből a szavait.

Az egész a tiéd lehetne.

Az egész… Mi az, hogy az egész? Én nem akarok semmit, én csak vissza akarom kapni a bácsikámat, a szüleimet, és nyugalomban akarok élni. Én nem akarok semmit…

Alex utolsó üzenete így szólt:

Olyan jó lett volna újra hallani a hangodat, Nikki, ha csak telefonon is. Megértem, hogy nagyon fájdalmasan érint, amit megtudtál tőlem, és most hallani sem akarsz rólam. Többé nem zaklatlak. Tiszteletben tartom a döntésedet, hogy nem akarsz változtatni az életeden… Nem mindenki képes szembenézni az igazsággal, és a te helyed ott van, Balin.

Hiányozni fog a társaságod, a mosolyod, az ajkad, ahogy az ajkamra tapad.

Légy boldog!

Nem válaszoltam neki.

Nem vitt rá a lélek.

Azt sem mondtam el neki, mi történt a bácsikámmal. Nem akartam még nagyobbra növeszteni azt a szörnyet, ami már így is hatalmasra nőtt körülöttem, és azzal fenyegetett, hogy mindent bekebelez.

Amikor elolvastam, hogy hiányzik neki, ahogy az ajkam az ajkára tapad, rögtön feléledt bennem a vágy, amit a bácsikám halála kiölt belőlem. Még csak álmodozni sem tudtam az Alexszel átélt utolsó emlékekről, amikor kéz a kézben sétáltunk a rizsföldeken, amikor úton-útfélen csókot loptunk, ha volt rá időnk, mert ki volt számolva minden percünk.

Időnként zakatoló szívvel riadtam fel, mert az emlékek utat törtek maguknak a lelkem legmélyéről. A keze, ahogy a bőrömet simogatja, ahogy a nyelve érintésétől megremeg az egész testem, ahogy a testünk összeforr, mert azzal a felfoghatatlan és csillapíthatatlan gyönyörrel egyszerűen nem tudtam betelni.

Éjszakánként álmatlanul forgolódtam, az izzadságtól csatakosan a takarót gyűrögettem, és félálomban úgy idéztem fel az emlékét, hogy a kezemmel utánoztam mindent, amit ő tett velem. De az nem volt ugyanaz.

Még mindig ott éreztem a bőrömön az érintését. Igaz lehet az a mondás, hogy a testnek emlékezőtehetsége van, mert a testem minden pocikája, minden négyzetcentimétere emlékezett rá, hogy Alex merre járt. Még térképként is képes lettem volna felrajzolni, milyen utat járt be az ajka a testemen. Tisztára beindultam, de el is szomorodtam. Veszettül hiányzott az a kötelék, ami számomra addig ismeretlen magasságokba repített.

De az egésznek vége szakadt… amint felkapcsoltam a lámpát. Minden egyes alkalommal emlékeztetnem kellett magamat rá, hogy csak álom volt. Álom volt már akkor is, amikor ő még ott volt a szigeten, teljes valójában. Legalábbis így kell tekintenem rá ahhoz, hogy képes legyek továbblépni.

Nem szabad rágondolnom. Csupán a tudatalattim űz gonosz játékot velem, amikor időnként háttérbe szorítja a családomat ért újabb tragédiát, és tiltott utakra téved…

Végül aztán visszatértem az életemhez, a munkámhoz, az állataimhoz, a jógaóráimhoz, de képtelen voltam elfelejteni a történteket. A testem és a lelkem önkéntelenül is készülődött arra a pillanatra, amikor összeszedem a bátorságomat, és szembenézek az igazsággal.

A bácsikám halála után egy hónappal a nagyi megkért, hogy segítsek bedobozolni a holmiját, rendbe tenni a házat, kiválogatni azt, amit elajándékozunk, és amit megtartunk emlékbe. Úgy érezte, képtelen megválni a bácsikám dolgaitól, ezért eldöntöttem, segítek neki meghozni a helyes döntést.

A bácsikám gyűjtögető életmódot folytatott, így nem volt könnyű bemenni a hálószobájába, behatolni az intim szférájába, és dönteni arról, mi az, ami marad, és mi az, ami másnak még jó lesz valamire. Úgy éreztem magam, mintha valami rossz dolgot tennék. Mint egy haszontalan kislány, akit az sem tart vissza a rendetlenkedéstől, hogy nagy baj lesz, ha elkapják.

A dobozok mélyén egy csomó papír lapult. Borítékok, számlák, baráti levelek… Még valami barátnőtől is volt ott néhány levél, akinek nem is tudtam a létezéséről. Nagyon kemény volt Kadek bácsikám énjének olyan oldalát meglátni, amit nem ismertem, és már soha az életben nem is fogok megismerni. Például, hogy cigarettát dugdosott az ágya alatt, miközben égre-földre esküdözött a nagyinak meg nekem, hogy több mint egy éve leszokott a dohányzásról. Elmosolyodtam, ahogy felidéztem az emlékét, és kézbe vettem egy szivart, hogy belélegezzem az illatát… Jellegzetes aromája volt. Furcsa érzésem támadt attól, hogy amiért örökké piszkáltam, és amit mindig is gyűlöltem, abban a pillanatban visszahozta őt nekem.

Néhányat gyorsan zsebre vágtam, és egy szót sem szóltam róla a nagyinak, mivel jól tudtam, ha a bácsikám most látna, biztosan forgatná a szemét.

Már három napja pakoltam szakadatlanul a hálószobájában, amikor rábukkantam valamire, amitől egy pillanatra kihagyott a szívem. Amikor megláttam a kézírást, rögtön tudtam, hogy ez valami más, mint a többi, pedig akkor még fel sem tűnt, hogy angol gyöngybetűkkel van írva.

A levélben ez állt:

Kedves Kadek!

Nagy megelégedésemre szolgál, hogy mindkét fél számára kedvező megoldás született. Megértem, hogy nem akarod, hogy az unokahúgod olyan életet éljen, ami minden bizonnyal nem olyan embert faragna belőle, amilyennek látni szeretnénk őt.

Egyetértek veled abban, hogy Nicole-nak jobb és biztonságosabb helye lesz nálatok, távol attól a zűrzavartól, ami itt, Londonban kialakult, és amitől igen nehéz lenne távol tartani, ha úgy végül úgy döntenénk, Angliában neveljük fel.

Fontos, hogy megértsd: Nicole nem térhet vissza Nagy-Britanniába.

Téged terhel annak a felelőssége, hogy gondoskodj róla és távol tartsd ettől az egésztől. Nem szeretném, ha azt kellene megtudnom, hogy a bátyám gyilkosai kioltották az egyetlen unokahúgom életét is.

Figyelmeztettem Jacobot, hogy pórul járhat, ha nem vigyáz, és sajnos igazam lett. Nyomozást indítok, mert ki akarom deríteni, valójában mi történt a repülőgép-szerencsétlenség során, ami elragadta tőlünk a szeretteinket. Ha bármi kiderül, értesíteni foglak.

Tudom, hogy Nicole-nak teljes, boldog, csodálatos élete lesz nálatok, és nem lesz annak kitéve, ami itt egy életen át üldözné.

Bízom benne, hogy meg tudod értetni az unokahúgunkkal, hogy miért nem hagyhatja el soha többé Indonéziát.

Isten mentsen bennünket attól, hogy vele is történjen valami.

A legjobbakat kívánom, teljes szívemből!

DEVON LEIGHTON

Háromszor is végigolvastam azt a levelet.

És akkor megértettem.

Minden igaz.

Minden.

Mintha egyszerre felnyílt volna a szemem. És mintha egyszerre lepergett volna a szemem előtt az egész életem, ami most új formát öltött.

Le kellett ülnöm a földre, mert attól féltem, menten elájulok.

De nem ájultam el. Furcsa érzések kavarogtam bennem. Rábukkantam a kirakós egy darabjára, amiről nem is tudtam, hogy hiányzik. Kemény volt szembesülni azzal, hogy mennyi mindent nem tudok saját magamról. Azok az emberek, akikről a levélben szó esett, mintha egy másik világhoz tartoztak volna, mintha semmi közöm nem lett volna hozzájuk. Pedig a családomhoz tartoztak, és én voltam az, akit messzire vetett tőlük a sors egy olyan világba, ami nem is volt az enyém, bár mostanra a sajátomnak tekintettem. Hazugságra épült minden, amit magamról hittem. Most az a feladatom, hogy újra megtaláljam a helyemet a világban, és ezt olyan fájdalmasnak éreztem, mintha elragadták volna tőlem az egyetlen dolgot, amit valaha is a sajátomnak éreztem.

Ugyanakkor… iszonyúan megkönnyebbültem attól, hogy megbízható forrásból kaptam válaszokat, és nem pusztán olyasvalakitől, akinek az volt a célja, hogy elhitessen velem dolgokat. Nem mintha azt feltételeztem volna, hogy Alex át akar verni, de képtelen voltam elhinni egy akkora horderejű dolgot. Csak úgy megjelenik valaki a semmiből, és az egész világot felforgatja körülötted…

Mielőtt elment, Alex arra kért, beszéljek a bácsikámmal, és tegyem fel neki a kérdéseimet.

Úgy alakult, hogy bácsikámmal már nem tudtam beszélni, de ott volt az a levél… A fenébe is! Az állt benne, hogy él valaki, nagyon messze innen, aki nagy kegyesen kitalálta, mi a legjobb nekem.

Devon Leighton is a nagybátyám, akárcsak Kadek bácsi, és közösen hozták meg azt a döntést, hogy az én érdekemben eltitkolják előlem az igazságot.

Hogy kiborít-e?

Nyilván.

Ez átkeretezi a múltamat, a neveltetésemet, a gyermekkoromat, és megmásít mindent, ami az enyém volt?

Dehogyis.

Boldog gyerekkorom volt. Szülők nélkül, de mégis boldog családban nőttem fel.

Fogalmam sem volt, hogy lesz ezután. A bácsikám halála után teljesen összetörtem, és soha nem vágytam jobban rá, hogy válaszokra leljek, és megtaláljam a gyökereimet… Mindig volt bennem némi kíváncsiság, hogy megismerjem az énemnek ezt a részét, az angol gyökereimet, hogy megtapasztaljam, milyen érzés olyan városban élni, mint London, de megbénított a félelem, és arra kényszerített, hogy beérjem azzal, amit a sors adott, amit jól ismerek, aztán a bácsikám hirtelen halála…

Úgy éreztem, még sok dolgot ki kell derítenem, sok minden vár rám, amit még nem tudok…

És őszinte leszek…, iszonyúan hiányzott Alex. Az utóbbi napokban vagy százszor belenéztem az üzeneteinkbe. Ha hallhattam volna a hangját, az gyógyírként hatott volna minden bánatomra, de nem akartam belekezdeni olyasvalamibe, ami mindkettőnknek még nagyobb bánatot okozna, mert… Mégis mennyi esély van rá, hogy újra találkozzunk?

Tovább kutakodtam a bácsikám cuccai között, de nem találtam semmi mást, ami Devonhoz vagy a szüleimhez kötődött volna. Végül dobozokba rendeztem az összes holmiját, kiválogattam azokat, amiket fontosnak tartottam megtartani emlék gyanánt. Abban biztos voltam, hogy egyikünknek sem lesz lelkiereje ahhoz, hogy feltúrja a bácsikám személyes holmiját. Ami ezeken felül marad, azt kidobjuk vagy elajándékozzuk.

Nagyon rossz érzés volt üresen látni a bácsikám hálószobáját, de még annál is rosszabb volt egyedül hagyni a nagyit, aki belesüppedt a fájdalomba, és egész nap mást sem csinált, csak imádkozott. De egyedül akartam maradni egy kicsit a gondolataimmal, az érzéseimmel.

Aznap délután elzarándokoltam a kedvenc helyemre. Felvettem a fürdőruhámat, és a hónom alá csaptam a szörfdeszkát. Hetek óta nem mentem ki a partra, és végre éreztem magamban az erőt.

Nem szóltam senkinek, pedig a barátaim már alig várták, mikor mozdulok ki végre, mikor hagyom abba a zokogást és a nagyi pátyolgatását. De muszáj volt egy kicsit egyedül lennem.

A tengervíz segített rajtam. Nem szörföztem sokat, csak üldögéltem a deszkán, és figyeltem, ahogy a nap lassan leereszkedik a horizont alá, és lélegzetelállító színekkel borítja be az eget.

Önkéntelenül is abba az irányba fordult a tekintetem, ahol Alex erkélye volt…

Fájdalmas érzés hasított a szívembe… Eszembe jutott az első találkozásunk, amikor számomra érthetetlen okból hagytam, hogy az az ismeretlen férfi leselkedjen utánam, ahogy meztelenül fürdök. Felidéztem az összekapcsolódásunkat, tekintetének erejét, ami lángra lobbantotta a szívemet onnan a távolból. Elmosolyodtam, amikor eszembe jutott az a nap, amikor elloptam előle azt a hullámot, és először beszélgettünk.

Soha többé nem lesz esélyem megtapasztalni azt az elsöprő érzést senki iránt… Ezt jól tudtam, és szomorúan konstatáltam, hogy márpedig ez így van. Nem úgy értem, hogy soha az életben nem leszek többé szerelmes, mert biztosan leszek még. A világon sok millió ember él, és az nem lehet, hogy csak egyvalaki legyen köztük, akit nekem szánt a sors, de a pillanatok, amiket megéltünk, az idő, a hely… Tudtam, hogy az nem fog megismétlődni, mert ilyesmi csak egyszer történik az emberrel az életben.

Mélységes fájdalom mart a szívembe, és lehunytam a szememet…

Mélységes fájdalom… A bácsikám miatt, Alex miatt, hogy soha többé nem láthatom, mert egy pillanat alatt mindent elvesztettem…

Leugrottam a deszkáról, belemerültem a vízbe. Olyan helyen kutattam némi oxigén után, ahol minden volt, csak az nem. Valahogy mégis béke töltötte be a lelkemet.

Egyre mélyebbre és mélyebbre merültem. Baromi jól megy a szabad merülés. Aztán amikor már nem bírtam tovább, lendületet vettem, és ahogy felfelé evickéltem, apró buborékokat eregetve fújtam ki a levegőt. Amikor felbukkantam a víz felszínén, akkorát szippantottam a levegőből, mintha hetek óta nem jutottam volna hozzá. A part felé pillantottam, és megláttam, hogy a bárban már jó sokan söröznek… Batú türelmesen várta, hogy visszatérjek hozzá a partra. Soha nem szerette nézni, ahogy beúszom a tengerbe. Mélyet sóhajtottam, és visszamásztam a deszkára, amit a víz alatti kalandozások közben elsodort tőlem a víz. Lassú mozdulatokkal kieveztem a partra, és a hónom alá csaptam a deszkát. Batú elém jött, és lelkesen üdvözölt, majd a Mola Mola felé vettük az irányt, ahol megláttam, hogy a három legjobb barátom egy-egy sör mellől elkerekedett szemmel bámul rám.

Amikor közelebb léptem hozzájuk, igyekeztem nem tudomást venni az elképedt fejükről. Előhúztam a törölközőt a hátizsákomból, és magam köré csavartam, mert baromira fáztam.

– Mi újság? – kérdeztem, és megpróbáltam nem észrevenni, hogy úgy bámulnak rám, mint valami elveszett bárányra.

Képtelen voltam elviselni a tekintetüket.

Maggie rábámult Ekóra és Gusra, és némi hebegés-habogás után végre sikeresen kinyögött egy épkézláb mondatot.

– Szólhattál volna, hogy szörfözni mész. Elkísértelek volna.

– Magányra vágytam – feleltem, és bólintottam egyet, amikor Gus hozott nekem egy sört. – Mi a téma?

Újra összevillant a tekintetük.

– Hát… az esküvő – motyogta Eko.

Az esküvő… az az esküvő, amelyikről a gyávaságom miatt lemaradok, amelyiken a két legjobb barátom összeházasodik, és amelyikre úgysem megyek el, mert rettegek a repüléstől.

A repülésről eszembe jutott Alex, aztán meg egyből eszembe jutott a levél is… az a bizonyos levél. Az a levél, ami felfedte előttem az igazságot; az a levél, ami bebizonyította, hogy Alexnek mindenben igaza volt.

Kezembe vettem a telefonomat, és kikerestem azt a beszélgetést, ami egyoldalú maradt, hiszen csak ő írt.

Megírjam neki?

Megírjam, hogy rájöttem, tényleg én vagyok Jacob Leighton lánya?

De hogy írhatnék neki most, ha egyszer egy hónap telt el az utolsó üzenete óta.

A fenébe is!

Egypár másodpercre meg is bántam, hogy úgy döntöttem, kilépek a komfortzónámból. A nagyi mellett biztonságban éreztem magam, a világtól elzárva osztoztam a fájdalmában.

– Lefixáltuk a dátumot – jelentette be Gus. Egyszerre sajnálkozó és tapintatos hangon szólt hozzám, amitől égnek áll a hajam, de legalább visszazökkentett a valóságba.

Mosolyt erőltettem az arcomra.

– Ó, tényleg? És mikorra? – kérdeztem, és belekortyoltam a sörömbe.

– Tavasszal szeretnénk összeházasodni, így április 14-ére esett a választásunk.

– Ez remek hír – mondtam, de közben elszorult a szívem.

A barátaim összenéztek.

– Arra gondoltunk… – bökte ki Eko, és a mutatóujjával köröket írt le a sörösüveg szája körül. Ez az idegesség jele volt nála.

– Szóval beszélgettünk, és arra jutottunk, hogy el kell jönnöd, Nikki.

Pár másodpercre elnémultam, így Margot kapott az alkalmon, és közbevágott:

– Kicsit kutatgattam, és nagyon jó tanfolyamokat találtam a fóbiák leküzdésére… Tudtad, hogy a repüléstől való félelem a leggyakoribb fóbia? És kilencven százalékban sikerül is leküzdeni, Nikki. Szerintem tenned kéne egy próbát. Nem akarjuk, hogy lemaradj erről az eseményről.

Egész életemben nem gondolkodtam ennyit a problémámon, mint az utóbbi időben. Attól a pillanattól fogva gyötört a gondolat, hogy Alex magamra hagyott Sanur kikötőjében, én pedig tudtam, hogy soha többé nem látom.

Elképzelhető, hogy egy tanfolyam segít leküzdeni a rettegésemet a repüléstől?

Nem nagyon… De mi van, ha mégis működik?

Ha kordában tudnám tartani a lelkemen eluralkodó félelmet, ha legalább képes lennék megbarátkozni a repülés gondolatával, elmehetnék a barátaim esküvőjére, elutazhatnék Londonba… Talán… Talán újra találkozhatnék Alexszel, és talán… Talán válaszokat kapnék a családomról, az apámról, és arról, hogy valójában mi okozta a balesetet.

– Majd átgondolom – feleltem. Észre sem vettem a barátaim reményteljes pillantásait, hogy Maggie-nek felcsillant a szeme a bizakodástól, hogy Gus és Eko is kezdett örülni, mert nem akartak túl nagy súlyt helyezni rám. Azért nem vettem észre semmit magam körül, mert egy halovány másodpercre elképzeltem magam egy másik lányként, aki szintén bennem él. Elképzeltem magam az apám lányaként, aki utazgat a világban, aki egy a sok ezer turista közül, akik évről évre meglátogatják a szigetet. És nem tetszett, amit látok.

Én nem az a lány vagyok. Soha nem is leszek az.

Elbúcsúztam a barátaimtól, faképnél hagytam őket, és meg sem vártam a reakciójukat. Fogtam a szörfdeszkát, felpattantam a motorra, és hazamentem.

Ennyi éppen elég volt mára.

2

Alex

Csak bámultam a londoni Shard felhőkarcoló lábánál elhaladó járókelők százait, és egyfolytában azon győzködtem magam, hogy nem hangyabolyt látok, fürgén hemzsegő hangyákkal. Pár hete helyeztük át a cég székhelyét Európa legmagasabb felhőkarcolójába, és sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudom, hogy az én ötletem lett volna.

A cégvezetői munkakörömben csupán ennyi maradt meg nekem a repülésből. Bár jóformán minden nap felhős volt az ég, így aztán tényleg a fellegekben érezhettem magam, és nem is láttam a földet alattam. Persze nem volt az igazi.

Már egy hónap eltelt azóta, hogy visszatértem Baliról. Egy hónap telt el azóta, hogy végleg elengedtem, hogy főállású pilóta legyek… Már nem engedhetem meg magamnak, hogy a felhők között csavarogjak. Csak egyszer jártam azóta hangár környékén, akkor is csak azért, hogy vásárlás céljából szemrevételezzek két repülőgépet, amitől nagyobb bevételt reméltünk apám cégének. Vagyis igazából az én cégemnek. Még mindig nem szoktam hozzá a gondolathoz, és gyakran helyesbítenem kell. Már egy hónap eltelt, mióta én lettem az ügyvezető, egy hónapja élem a napjaimat ebben a fényűző üvegtoronyban ötvenes férfiak közé bezárva, akik egytől egyig akarnak vagy elvárnak tőlem valamit.

Mindig is benne volt a pakliban, hogy egyszer én leszek a Lenox Executive Aviation ügyvezető igazgatója. Apám miatt, ha távolról is, de világéletemben úgy éreztem, mintha láthatatlan kéz szorongatná a nyakamat, és azzal fenyegetne, hogy egyszer csak megfojt, ha egy kicsit nem figyelek.

Hogy nem én vagyok az elsőszülött fiú, egyáltalán nem mentett fel semmiféle felelősség alól, de legalább több szabadságom volt, mint Ryannek, a bátyámnak. Miután befejeztük az egyetemet – én pilótaként, ő pedig repülőmérnökként –, mindkettőnknek kötelező volt üzleti és közgazdasági tanulmányokat folytatni. Ez sosem volt vita tárgya. Legalább Ryan élvezte azt az utat, amit a szüleink olyan gondosan kijelöltek a számára. Előttem is mindig nyitva állt a lehetőség, hogy örököljek egy darabot a birodalomból, de engem csak a repülés érdekelt.

Sosem zavart különösebben, hogy csalódást okozok a szüleimnek azzal, hogy visszautasítom azt az álommelót. Igazából egyáltalán nem érdekelt, és őket sem, mert ott volt nekik Ryan.

De amikor már nem volt ott… Akkor kezdődtek a problémák.

Valaki bekopogott az ajtón, én pedig rögtön tudtam, hogy apám az, mert meg sem várta, hogy kiszóljak.

Megpördültem a székkel, és az a magas, ősz hajú, öltönyös, ijesztő ábrázatú férfi az asztalomhoz lépett.

– Szervusz, apa! – köszöntöttem, és intettem neki, hogy foglaljon helyet, mire ő kihúzta a széket, és leült.

Jó ideje visszavonult már a cégvezetéstől, mégis úgy járt-kelt az épületben, mintha még mindig ő lenne a főnök, mert tulajdonképpen az is maradt, még akkor is, ha a döntések most már az én hatáskörömbe tartoznak.

– Beszéltél anyáddal? – kérdezte, amint helyet foglalt.

Újra megpördültem a székkel, és a hangyabolyra összpontosítottam a figyelmemet. Nem minden nap fordul elő, hogy Londonban hét ágra süssön a nap, én pedig egyetlen másodpercet sem akartam elszalasztani belőle.

– Úgy érted, ma? – kérdeztem unottan.

– Azt mondta, még mindig nem vagy hajlandó elfogadni a vacsorameghívását.

– A múlt pénteken is nálatok vacsoráztam.

– Nagyon jól tudod, hogy értem.

Hangosan felsóhajtottam.

– Lilia most kezdte az iskolát, apa. Nem kérhetem ki onnan, valahányszor kedvetek szottyan találkozni vele.

– De hát még nem is láttuk!

– Majd sor kerül arra is, ha eljön az ideje – jelentettem ki. Visszafordultam hozzá, hogy a szemébe nézhessek, és olyan komolyságot erőltettem magamra, amit vele szemben csak ritkán alkalmazok.

– Már egy hónapja itt van Angliában. Az isten szerelmére, ő az unokánk! Az első unokánk!

És az utolsó is, gondoltam magamban.

– Meg kell szoknia az új helyzetet… Egyelőre békén kell hagyni.

– Ha bentlakásos iskolába dugod, attól még nem változik meg valóság, Alexander!

Összeszorítottam az ajkamat, mert elvesztettem a türelmemet.

– A valóság az, hogy én vagyok az apja, és azt teszem, ami szerintem neki a legjobb – vágtam vissza, ugyanolyan hangon.

Az apám csak bámult rám, az én tekintetem viszont a monitorra szegeződött.

Sok dolgom volt, apám pedig csak hátráltatott a munkában.

– Leszarom, hogy haragszol a világra, és nem érdekel, meddig nyalogatod a sebeidet! Anyád szombaton ünnepli a hatvanadik születésnapját, te pedig igenis elhozod a partira az unokáját.

Visszabámultam rá.

– Majd átgondolom, hogy elviszem-e Liliát anya születésnapjára, de azért mondanék valamit, apa – feleltem fenyegetően, és felpattantam a székről: – Többé ne merészelj berontani az irodámba, és olyan dolgokat követelni, amihez semmi közöd! Megértetted?

Erre apám is felpattant, mert tisztára bepöccent. Begombolta az öltönyét, az ajtóhoz lépett, és mielőtt kiviharzott az irodámból, még egyszer visszafordult, és mélyen a szemembe nézett.

– Néha felmerül bennem a kérdés, hogy vajon mit követtünk el anyáddal, hogy ezt érdemeljük tőled.

– Én meg nap mint nap elgondolkodom azon, hogy miért a bátyám halt meg abban a motorbalesetben, és miért nem én. Most minden sokkal egyszerűbb volna. Nem igaz, apa?

Amint ezt kimondtam, rögtön meg is bántam, de már nem volt visszaút.

Apám szemébe könnyek gyűltek. Rám nézett, nekem pedig az az érzésem támadt, hogy van valami, amiről nem tudok.

– Nem könnyű megbirkózni azzal, ha elveszíted a gyerekedet – közölte végtelen szomorúsággal a hangjában. – Azt kívánom neked, hogy soha ne kelljen megtapasztalnod ezt a fájdalmat. Ezért arra kérlek, gyere el édesanyád születésnapjára. Csak az tartja benne a lelket, hogy találkozik veled, és végre megismerheti az unokáját.

Apám elment, én pedig visszaültem a székembe. A tekintetem rátévedt arra fotóra, a számítógép mellett. Két vörös hajú, szemüveges, pilótasapkás kiskölyök vigyorgott a kamerába. A háttérben egy leszállópálya és egy piros színű kisrepülő látszott.

Ryan és én voltunk a képen. Ő akkor töltötte be a tizenhatot, én nyolcéves voltam. Nagyon jól emlékszem arra a napra, arra a pillanatra, amikor a fotó készült. Akkor szálltunk ki a kisrepülőből, mert apám elvitt minket egy körre, és Ryan először vehette a kezébe az irányítást. Csak úgy buzogott bennünk az adrenalin és a boldogság. Addigi életünk legnagyobb élménye volt.

A bátyám is szenvedélyesen szerette a repülést, de még jobban érdekelte minden, ami a repüléssel kapcsolatos: a működésük, a fejlődésük… Egészen kicsi kora óta azt az álmot dédelgette, hogy beépül a családi vállalkozásba, de az álom szertefoszlott, amikor a Nikki szüleivel történt baleset után apámnak be kellett zárnia a gyártási ágazatot, és csak a magángépekkel foglalkozó céget vitte tovább.

A kellemetlen incidens ellenére a bátyám elvállalta a cégvezetést, és átvette apám helyét a halálát megelőző két évben.

Mindig is én voltam a család fekete báránya. Az a fiú, aki letért a számára kijelölt ösvényről, és keresztülhúzta a számításokat.

Bárcsak én is olyan lennék, mint te, Ryan, gondoltam magamban. Bárcsak én is képes lennék csak menni és menni előre, és soha nem nézni hátra. Bár ne lennék ilyen önző!

Nem vagyok büszke a tetteimre, nem helyeseltem a saját döntéseimet, és soha nem is bizonygattam a saját igazamat.

És az az helyzet, hogy nem vagyok jó ember.

Ha valaha az is voltam, csakis az alatt a harminc nap alatt történt, több ezer mérföldre innen azzal a lánnyal, aki magának követelte a szívemet.

Ránéztem a telefonomra, és megnyitottam az üzeneteket.

Nem érkezett semmi.

Időnként gyötrelmes érzés volt látni, hogy fent van, és alig tudtam visszafogni magam, nehogy megint ráírjak, de megfogadtam magamnak, hogy többé nem teszem. Miután egy hónapig nem válaszolt az üzeneteimre…

Rossz előérzetem támadt: az egész Leighton-ügy, hogy Nikki az örökös…

Kihúztam a bal oldali fiókot, és elővettem a nyomtatott változatát annak a fenyegető e-mailnek, amit a Baliról való visszatérésem után kaptam.

Halott vagy, Lenox.

Összeszorult az állkapcsom.

Nem ez volt az első alkalom, hogy fenyegető üzenetet kaptam. Az ilyesmi gyakran megesik a közszereplőkkel, főleg azokkal, akikről köztudott, hogy pofátlanul gazdagok, de az a levél… Az a levél nagyon durván hangzott, olyan durván, hogy biztonságosabbá tettem a házamat, szinte mindig sofőr kísért, akit gyilkolásra is kiképeztek, ha szükség lenne rá.

Ez nem volt éppen ínyemre… Rohadt szar dolognak tartottam. Nem beszéltem róla senkivel Carteren kívül, mivel egyedül nála kereshettem válaszokat a kérdéseimre.

– Megmondtam neked, hogy nem jó ötlet megbolygatni azt az ügyet – jelentette ki, amikor felhívtam, hogy kikérjem a véleményét.

– Ki kell derítenem az igazságot – sziszegtem.

– Engem aztán ne keverj bele! – parancsolt rám Carter. – Hallani sem akarok többé erről az ügyről. Neked van pénzed testőrre, én meg egy ikerházban lakom, és gyereket várunk a feleségemmel. Nem akarok semmilyen felesleges feszkót.

Tulajdonképpen igaza volt.

Tudtam, hogy ennél többet nem várhatok tőle. Megköszöntem neki, és letettem a telefont.

Teltek-múltak a napok, és a fenyegetés ott lebegett a fejem felett. Aggódtam Nikkiért, de minden jel arra utalt, hogy senki sem tud a létezéséről, még maga Devon Leighton sem. Ha értesültek volna róla, már rég megölték volna azt a szegény lányt, ahogy leszámoltak a szüleivel és Adammel, a bátyjával is.

Nikkit veszély fenyegeti… Már a puszta gondolatra is legszívesebben felszálltam volna az első gépre, hogy a saját szememmel lássam, jól van-e, de úgy éreztem, muszáj távol tartanom magam ettől az ügytől… A saját dolgaimra kell koncentrálnom, és tiszteletben kell tartanom a döntését, hogy nem akarja felfedni magát. Mindenkinél jobban megértem, milyen az, amikor rákényszerítenek egy olyan életre, amilyet nem akarsz élni.

Hamarabb eljött a péntek, mint gondoltam. Lilia iskolája engedélyezi a tanulók számára a hétvégi kimenőt, amennyiben a szülők ezt legalább egy héttel korábban írásban jelzik. Természetesen én ezt nem tettem meg, mert az utolsó pillanatig hezitáltam, hogy elvigyem-e anyám születésnapjára.

– Sajnálom, uram… de nem látom a lánya nevét a kimenős tanulók listáján – közölte velem egy ifjú hölgy, aki minden bizonnyal a gyakornoki idejét töltötte az intézményben.

– Az a helyzet, hogy… Nem tudtam időben szólni, mert az utolsó pillanatban született meg a döntés.

A lány végre zavartan felpillantott a mappájából, és rám emelte a tekintetét.

– De Lenox úr… Úgy gondolom, ön is ismeri a házirendet… A tanulók…

– Nem mehetnek el, csak ha a szülők ezt egy héttel korábban kérelmezik. Igen, tudom, de én vagyok az édesapja, és magammal kell vinnem a hétvégére.

A lány zavartan pislogott.

Édes istenem!

– Beszélhetek az igazgatónővel?

Rögtön lesápadt. A kislány nyilván a legkevésbé sem akart kellemetlen helyzetbe kerülni a főnöke előtt, de őszintén szólva… ez egy cseppet sem érdekelt.

– Pe… persze, uram, máris visszajövök.

Amíg várakoztam, körbepillantottam az épületen. Pontosan tizenhárom év telt el, mióta utoljára ott jártam. Az érettségi napján megfogadtam, hogy soha többé nem teszem be oda a lábamat, de mégis ott találtam magam. Már meglett férfiként, vagy valami olyasmi, de legalábbis egy tizenegy éves kislány édesapjaként. Azóta nem láttam a lányomat, hogy egy hónapja magamhoz költöztettem Bostonból, mert az anyja meghalt rákban… Az anyja, aki még arra sem volt képes, hogy értesítsen róla, van egy lányom.

Elnéztem a volt diákok tablóit a falakon. Megtaláltam az én osztályomat is, és pont amikor meg akartam keresni a fotómat, a hátam mögül megszólalt egy hang:

– Lenox úr?

Megfordultam, és ott állt előttem az a nő, akivel hónapokon keresztül folyamatosan e-maileztem.

– Mrs. Simmons! – üdvözöltem olyan széles mosollyal az arcomon, amekkorát csak képes voltam magamra erőltetni. – Örülök, hogy végre személyesen is megismerhetem.

Simmons asszony ötvenes, elegáns, szemüveges asszony volt, aki ízléses öltözéket, a tarkóján pedig szigorú kontyot viselt.

– Részemről a szerencse, Lenox úr – felelte éppolyan, vagy még kínosabb vigyorral az arcán, mint amilyet nekem sikerült kicsikarnom magamból.

Lerítt róla, hogy nem vagyok éppen szimpatikus neki. Hát akkor… üdv a klubban!

– Mi szél hozta mifelénk?

– A lányomért jöttem – feleltem. Még nem szoktam hozzá, hogy kimondjam: a lányomért.

A fenébe! Van egy lányom.

– Miss Clemens szerint a lánya nem szerepel a hétvégi kimenős tanulók listáján, uram.

Mély sóhaj szakadt fel belőlem.

– Igen, tudom… Hirtelen ötlet volt.

Az igazgatónő összeszorította az ajkát.

– Mr. Lenox, az intézetünk szabályait nem véletlenül alakítottuk ki… Úgy véljük, megzavarhatja a tanulók nyugalmát, ha soron kívül viszik el őket az iskolából. Ráadásul lemaradnak olyan programokról, amiket személyre szabottan tervezünk meg a számukra.

– Tudom, asszonyom, én is ide jártam, nem tudom, emlékszik-e rám. A hétvégére mindenképpen magammal kell vinnem Liliát. Megígérem, hogy többé nem fordul elő ilyesmi… Rendben?

Az igazgatónő néhány pillanatig barátságtalan arccal méregetett, de valójában úgysem tilthatta volna meg nekem, hogy magammal vigyem a lányomat. Kirúghatna hanyag szülői magaviselet miatt? Naná! Megtenné? Nyilván nem… Már csak azért sem, mert a családom igen csinos összeggel támogatja az iskolát.

– Miss Clemens… keresse meg Miss Lenoxot, és mondja meg neki, hogy az édesapja magával viszi a hétvégére.

Az ifjú hölgy azon nyomban elsietett, én pedig elégedett mosolyt villantottam az igazgatónő felé.

Ő továbbra is meredten bámult rám.

– Ha már itt van, Mr. Lenox, amíg Lilia összeszedi a holmiját a hétvégére, szívesen váltanék önnel néhány szót a lánya helyzetéről.

A francba!

– Hogy érti azt, hogy a helyzetéről? – kérdeztem.

– Kérem, fáradjon be az irodámba. Ott nyugodtabban beszélgethetünk.

A nyomába szegődtem, de hirtelen rám tört az érzés, hogy sarokba fognak szorítani.

Az igazgatói iroda pont úgy nézett ki, mint egy olyan iskoláé, ahol tizenötezer font egy félévre a tandíj.

Leültem egy viktoriánus stílusú bársonyszékre, és imádkoztam magamban.

– Hallgatom.

– Először is tudnia kell, hogy az iskolában mindannyian tisztában vagyunk azzal, milyen nehéz időszakon ment keresztül a lánya az utóbbi hónapokban. Elveszítette az édesanyját, egy másik országba kellett költöznie, új iskola, új barátok, most ismerte meg az édesapját…

Rezzenéstelen arccal hallgattam a szavait.

– Nagyon jól tudjuk, hogy az efféle traumák negatívan hatnak a tanuló tanulmányi előmenetelére, mi pedig hajlandóak vagyunk rá, hogy megadjuk Liliának azt a lehetőséget, amit megérdemel, főként arra való tekintettel, hogy ön is a Hampton tanulója volt. Mégis úgy látjuk, hogy Liliának pszichológusra lenne szüksége…, legalább arra az időre, amíg sikerül hozzászoknia a változásokhoz, amelyeket ilyen fiatalon kellett átélnie. Talán, ha kap egy kis segítséget, akkor az iskolai előmenetele elérheti azt a minimális szintet, amivel az iskolánk tanulója maradhat.

Egyszerre felszaladt a szemöldököm.

– Azt akarja mondani, hogy ha Lilia nem javít a jegyein, veszélybe kerül a helye? – Nem hittem a fülemnek.

– Ez az intézmény Anglia egyik legjobb iskolája, Mr. Lenox. Mégis mire számított? A lánya még csak nem is felvételizett. Majdnem tízéves a várólista. Erőnkön felül igyekszünk, hogy a lánya itt maradhasson, de…

– Azt hiszem, inkább az én igyekezetem tekinthető erőn felülinek, Mrs. Simmons. Ha nem tévedek, a családunk által az intézménynek nyújtott támogatás összege jelentősen megnövekedett az utóbbi hónapokban. Vagy esetleg tévedek?

– Nagyon hálásak vagyunk érte, Mr. Lenox, de szeretném, ha megértené, hogy…

Felpattantam.

Nem voltam hajlandó tovább hallgatni ezt a sületlenséget.

– A lányom minden kétséget kizáróan képes rá, hogy megfeleljen az iskola által támasztott követelményeknek, asszonyom. Most pedig, ha megbocsát…

Kisétáltam az irodájából, és visszatértem az előtérbe. Tengerkék és zöld színű egyenruhájában, copffal a feje búbján, a vállára akasztott táskájával ott várt rám Lilia.

– Minden nálad van, amire szükséged lehet? – kérdeztem, köszönés helyett.

Némán bólintott.

– Akkor mehetünk.

– Uram, alá kell írnia a kilépőpapírt – szólt utána Miss Clemens.

Odaléptem hozzá, és aláírtam azt a rendkívül fontos irományt.

– Viszontlátásra! Indulunk, Lilia.

Együtt távoztunk. A nap már alig látszott ki a horizont mögül, és nagyon hidegre fordult az idő.

Ránéztem Liliára.

– Kabátot nem hoztál? Csak ezt az iskolai blézert?

– Bent hagytam. Visszamenjek érte?

Isten ments!

Eszem ágában sem volt visszamenni, és megint az épületben várakozni. Még csak az hiányzott volna, hogy újra el kelljen viselnem az igazgatónő társaságát.

– Nem kell, szállj csak be a kocsiba. Majd veszünk másikat – mondtam neki, aztán mindketten beszálltunk.

Felnyomtam a fűtést, és mielőtt beindítottam a motort, egy pillantást vetettem Liliára.

– Minden oké? – kérdeztem, mire rám nézett.

– Miért hoztál el a suliból? – kérdezte. Az én kérdésemet elengedte a füle mellett.

Kiértünk az országútra, én pedig jól átgondoltam, mit fogok mondani, csak utána szólaltam meg.

– A szüleim… vagyis a nagyszüleid… szeretnének találkozni veled.

Némán vette tudomásul a válaszomat.

– Anyámnak most van a születésnapja, hatvanéves lesz… Nagy ünnepséget rendeznek, és azt szeretnék, ha elmennénk… mi is.

– És ezért hoztál el?

Bólintottam, és nem is tudom, miért, de lelkiismeret-furdalásom támadt.

Kinyitottam a számat, de rögtön be is csuktam… Aztán megint kinyitottam, és újra becsuktam.

– Ebből még valami jó is kisülhet. Nem gondolod? Kicsit jobban megismerjük egymást… Szóval tudod… megbeszéljük, hogy mit szeretsz, mit nem…

– Nem akarom – jelentette ki az ablakon kifelé bámulva.

A rohadt életbe!

– Hallgass ide, Lilia… Tudom, hogy súlyos dolgokon mentél keresztül… És azt is tudom, hogy idegen vagyok a számodra, de… – Mélyet sóhajtottam, mielőtt újra belefogtam a mondandómba. Nagyon nehéz volt fennhangon kimondani ezeket a szavakat: – Elvégre én volnék az apád… Igyekszem a lehető legjobban csinálni.

A kislány az ablaktól visszafordult felém, és rám nézett.

– Te szeretsz engem? – szegezte nekem a kérdést, mire teljesen elképedtem.

A francba… Hogy szeretem-e? Nem is ismerem, de a lelkem mégis felismerte, hogy hozzám tartozik. Rettegek attól, hogy valami baj érheti, aggódom érte…

– Persze hogy szeretlek! – Igyekeztem őszintének tűnni.

– Akkor engedd meg, hogy visszamenjek a nagypapihoz – vetette oda nekem. Megint elképedtem. – Nem akarok itt lenni, nem tetszik az az iskola, ahova bedugtál, olyan undok ott mindenki, nem szeretem Angliát, itt mindig hideg van, és soha nem süt a nap. Nincsenek barátaim se. Nem akarok itt maradni.

A francba!

– Tudom, hogy ez most nem könnyű neked, de majd szerzel barátokat.

– Nem akarok barátokat szerezni! – Megrémültem a hangjától.

– Hékás, Lilia, ne kiabálj! – förmedtem rá.

– Te nem akarod, hogy itt legyek! Nem is szeretsz! Hazudtál!

– Ez nem igaz.

– Tudod, amikor valaki hazudik, látszik a szemén. Te nem szeretsz, csak rákényszeríted magadra, és ez nagy különbség.

Már közel jártunk Primrose Hillhez, amikor özönvízszerű eső zúdult le ránk, mintha az időjárás is a lányomnak adott volna igazat.

– Majd megtanuljuk, hogy kell szeretni egymást – mondtam neki, mert fogalmam sem volt, mi mást mondhatnék.

– Én nem akarom megtanulni, hogy kell szeretni téged! Haza akarok menni.

Leparkoltam, majd leállítottam a motort.

– Most már ez az otthonod, Lilia.

– Ez nem az én otthonom – mondta, és kiszállt az autóból. Zuhogott az eső, így én is gyorsan kiszálltam, és kinyitottam az esernyőt, nehogy bőrig ázzunk.

– Lilia, gyere ide! – szóltam rá, de nem hallgatott rám.

Becsengetett, és mire én is odaértem, Hannah ajtót nyitott.

Meglepődött, amikor meglátta a kislányt, de ráfagyott az arcára a mosoly, amikor Lilia fejvesztve elfutott mellette, felszaladt a lépcsőn, egyenesen abba a szobába, amiről azt mondtam neki, hogy az övé lesz.

– Mr. Lenox! Mi történt? – kérdezte aggodalmaskodó hangon, a lépcsőt bámulva.

– Nyugodjon meg, Hannah. Csak egy kicsit megharagudott rám.

Leráztam az esernyőt, aztán megszabadultam tőle, és levettem az esőkabátomat is.

– A dolgozószobámban leszek – jelentettem ki.

– Nem megy fel hozzá, uram?

Megfordultam, és belenéztem a bejárónőm szemébe.

– Most dühös… Nem hiszem, hogy beszélni akarna velem, Hannah…

– De uram…

– Korán szeretnék vacsorázni. Fáradt vagyok, kimerítő volt ez a nap.

Hannah összeszorította az ajkát, és elment.

Ez baromi jó… Mindenkit sikerül magamra haragítanom.

Egy pillanatra a fehér lépcsősor irányába néztem, és elgondolkodtam rajta, hogy vajon nem kellene-e mégis megpróbálnom beszélni vele, de az ösztöneim azt súgták, hogy meneküljek, minél messzebbre onnan.

Majd hozzászokik az itteni élethez. Időre van szüksége.

Amikor a dolgozószobámba értem, megcsörrent a telefonom. Előhúztam a farzsebemből, és megláttam, hogy Nate hív.

Meglepődtem, mivel alig beszéltünk, mióta hazaértünk az utazásból, engem pedig teljesen lefoglalt Lilia, a szüleim, a cég…

Felvettem.

– A Gardenben vagyok Giselle-lel. Gyere te is, igyunk meg egy-két pohárral! – Igyekezett túlharsogni a háttérben bömbölő zenét.

De ki a bánat az a Giselle?

– Nem tudok menni, itt alszik nálam Lilia – feleltem.

– Kicsoda? – kérdezte. – Ja, persze, persze! A mindenit! A gyerek! Még be sem mutattad…

– Mennem kell, Nate.

– Várj! – kiáltott fel újra. Mélyet sóhajtottam. – Nem vigyázhat rá a bejárónő? Péntek van, és már egy hónapja nem láttalak… Ugyan már! Lazulj le egy kicsit!

Elgondolkodtam rajta… De csakis azért, mert tudtam, hogy másnap kész gyötrelem lesz elviselni a családomat, és mert mióta visszatértem Baliról, egy percnyi időm sem volt magamra, egyetlen órát sem tölthettem nyugalomban, és mert fogalmam sem volt, mit tervez Nate. Mióta visszatértünk Baliról, önpusztító életet élt, szétpiálta az agyát, és minden csajt megdugott, aki csak az útjába került. Én még nem vagyok kész semmi ilyesmire, csak Nikki járt az eszemben.

– Ugyan már, haver! Egy-két pohár ital, aztán már otthon is vagy. Megígérem – könyörgött.

Hezitáltam, mert tudtam, ha maradok, kénytelen leszek egy duzzogó kiskamasz lánnyal vacsorázni. Végül beadtam a derekam, és elfogadtam a meghívását.

Megint kiléptem a dolgozószobámból, és egy pillanatra megtorpantam a lépcső előtt. Nem léphetek le szó nélkül.

Felmentem, de összeszorult a gyomrom.

A szobája a folyosó végén van… Megbíztam egy lakberendezőt, hogy rendezze be a szobát egy tizenegy éves kislány számára a háznak abban a szárnyában, ahonnan a legszebb kilátás nyílik a kertre.

Megálltam az ajtaja előtt, és halkan bekopogtam.

Nem jött válasz, így óvatosan benyitottam.

Lilia éppen a kertre néző ablakban ült, összekuporodva, a térdét felhúzta a mellkasához, és átkulcsolta. A lakberendező beszerzett egy baldachinos ágyat, gyönyörű halványsárga színűre festette a falakat, amibe némi rózsaszín is vegyült. Úgy sejtem, hogy egy kis fényt próbált becsempészni abba a helyiségbe, ahová a természetes fény kiváltsága csak ritkán jut el.

Volt a szobában egy íróasztal, rajta egy vadiúj Mackel, egy könyvespolc olyan könyvekkel, amiket nem hozhatott magával, így gondoskodtam róla, hogy ott várják az új szobájában… Helyet kapott néhány klasszikus is, mint Jane Austen, Lewis Carrol vagy Thomas Hardy, és azok a sorozatok is, amiket én is imádtam gyerekkoromban, mint a Harry Potter vagy Az Ezeregy éjszaka meséi.

Tényleg mindent megtettem annak érdekében, hogy gondoskodjak a kényelméről és a nyugalmáról.

Eltávolodott a tekintete az ablaktól, és rám nézett.

Láttam, hogy vörösre sírta a szemét, így támadt bennem némi bűntudat.

– Csak szólni akartam, hogy egy kicsit elmegyek.

Visszafordította a tekintetét az ablak felé, és nem szólt egy szót sem.

Még mindig az iskolai egyenruháját viselte. Csupán annyit lazított a külsején, hogy levette a blézert és a nyakkendőt, a blúza alját pedig kihúzta a szoknyából. Eszembe jutott anyám szülinapi partija, és felmerült bennem, hogy talán nincs is nála olyan ruha, amit a szüleim szívesen látnának az egyetlen unokájukon.

– Mit szólnál hozzá, ha holnap délelőtt elmennénk vásárolni? – kérdeztem, bár kicsit kínosan éreztem magam arra a gondolatra, hogy meghatározatlan időre kettesben maradok vele. Csak ő meg én… és senki más.

Újra felém fordult, akkor már némi érdeklődés is megcsillant a szemében.

– Vásárolni? – kérdezett vissza bizonytalanul.

Legalább már nem ráncolta a homlokát, amikor rám nézett. Már ez is haladás. Kihasználtam a helyzetet, hátha jó pontot szerezhetek nála.

– Elmehetnénk a Harrodsba. Ha nem tévedek, azt imádják a lányok. Megebédelünk, megveszünk mindent, amire szükséged van, és ha már ott vagyunk, keresünk valami neked való ruhát anyukám születésnapjára.

– Mi az a Harrods? – kérdezte cérnavékony hangon.

– Egy hatalmas, nagyon menő bevásárlóközpont – feleltem neki.

Néhány pillanatig rám nézett, én pedig úgy éreztem magam, mintha röntgenszemmel vizslatna.

– Menjünk el a Zarába! Ott nagyon menő cuccok vannak.

A Zarába… Még csak az kéne. Ott csak olyan holmit lehet kapni, amitől anyám tutira kiakadna.

– A Harrodsban biztosan van az is. Ne aggódj.

Halvány mosoly villant meg a tekintetében.

– Oké – felelte lelkesen, és már nem is látszott annyira dühösnek.

Na jó… Tettünk egy lépést előre.

– Hannah majd készít neked vacsorát. Nemsokára jövök, addig nézzetek meg egy filmet, ha van kedved hozzá.

Némán bólintott, én pedig lekövettem a mozdulatát, majd behúztam magam mögött az ajtót.

Oké, eddig nem is olyan szörnyű.

Kiléptem a házból, kocsiba pattantam, és elvezettem a Sky Garden épületéig. Én inkább kevésbé turistás helyekre járok, ha kedvem támad meginni valamit, de a lányok bírják az ilyen panorámás helyeket, mert jó fotókat lehet csinálni. Már el is felejtettem, milyen érzés lehet olyan lánnyal randizni, aki nem kapja elő automatikusan a telefonját, valahányszor elénk raknak valami ételt.

Azt nagyon utálom.

Felmutattam a kártyámat, majd felmentem a legfelső emeletre. Amikor kiléptem, egy kertben találtam magam százhatvan méternyi magasságban. Jól nézett ki, de semmi extra, ezer más helyen is el lehet tölteni az időt Londonban.

Végigfuttattam a tekintetemet a helyiségen, és kiszúrtam Nate-et az egyik asztalnál, négy ember társaságában. Azonnal levágtam, hogy többet ivott a kelleténél. Álldogált, és közben hevesen hadonászott a kezével. Biztosra vettem, hogy épp egy sztorit mesél, amit ő maga borzasztóan viccesnek talál. A többiek is felkacagtak, volt, aki még tapsikolni is elkezdett. Látszott, hogy Nate elért arra a pontra, ahonnan már nincs visszaút. Most már csak azt akarja, hogy az éjszaka soha ne érjen véget. Nem hibáztattam érte, számtalanszor voltam már vele én is bulizni, amikor úgy piáltunk, mintha nem lenne holnap. Egyből leesett, hogy aznap este talán rajtam a sor, hogy visszafogjam őket, mert a többiek már annyira szétestek, hogy azt sem tudják, hol vannak.

Odaléptem hozzájuk, és elképedtem, amikor megláttam azt a szőke lányt abban a fotelban. Hosszú combját keresztbe vetette, és testhezálló, elegáns ruhát viselt.

Amanda.

A francba!

Az exem.

A rohadt életbe!