Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hedwig Courths-Mahler

FRIDA NÉNI

fordította:
Buzsáki Pál

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-286-9 EPUB

ISBN 978-963-559-287-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Sörensen Frida

első kiadás: 1907

Az elektronikus kiadás az 1929. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Vittorio Matteo Corcos (1859 – 1933) Mezzogiorno al Mare
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

Sörrensen Frida a kapu mellett állt, amely a nagy tejgazdaság udvarából a szabadba vezetett és úgy figyelte a kivonuló tejeskocsikat. Egyik kocsi a másik után gördült lefelé a széles kocsiúton, amely mezők és erdők közt odáig terjedt, ahol a tartományi főváros első házai emelkedtek. Mint a zsinórra fűzött gyöngyszemek húzódtak tova egymástól szabályos távolságban a kocsik. Az elsők már elérték a negyedórányira fekvő házakat, mikor az utolsók kifelé hajtottak a kapun.

Frida éles szemét ennél a díszszemlénél a legkisebb szabálytalanság sem kerülte volna el, a tisztaságtól ragyogó kocsikon. A kék vászonzubbonyban nagyon takarosán festő kocsisok és kihordók feszesen húzták ki magukat a bakon, mikor a tejgazdaság úrnője előtt elkocsiztak.

Amikor az utolsó kocsi is kiért, egy szolga odaugrott, hogy becsukja a kaput és Frida a kocsik után nézett, míg a kapu szárnyai elzárták előle a kilátást. Még egyszer látta felcsillogni a reggeli napsütésben a város háztetőit, aztán elzárult a kilátás. A tiszta levegőben azonban elhallatszott odáig, ha csak gyengén kivehetően is, a csengők hangja, amelyek a szakácsnékat és a háziasszonyokat a tejeskocsik közeledésére tették figyelmessé.

Sörrensen Frida elégedetten tette el kézben tartott noteszét a bőrtáskába, amely; egyszerű, de termetére kifogástalanul illő vászonruhája övére volt erősítve. Nem talált okot arra, hogy valami kifogásolni valót jegyezzen fel. Lassan átment a nagy udvaron, amely egy tanyai udvarhoz hasonlított. A nap ugyancsak vidáman sütött a csinos istállókra és gazdasági épületekre; koronként egy-egy tehén tompa bőgése hangzott fel az istállókban és félbeszakította az üzem és a világítás céljaira áramot szolgáltató villanygép egyhangú zümmögését

A szolgák és a szolgálók ide-oda járkáltak és végezték napi munkájukat; mind tiszteletteljesen és mégis bizalmasan néztek úrnőjük nyugodt, barátságos és egyúttal nagyon kifejezésteljes arcába.

Az pedig, ahogy elment mellettük, koronként néhány szót váltott az emberekkel, akik figyelmesen hallgatták. Egy fiatal cselédet megdorgált hanyagul felfűzött haja miatt.

- Tűzd fel ezentúl szorosabban a kontyodat. Minna, tejgazdaságban egyetlen hajszálnak sem szabad szállongania. Most mindjárt eredj a kamrádba és hozd rendbe - mondotta nyugodtan, de azzal a határozottsággal, amelyről észre lehetett venni, hogy megszokta a feltétlen engedelmességet.

Mialatt a lány kipirult arccal elsietett, Sörrensen Frida belépett a lakóházba, amely a különböző épületek központját képezte. Egyszerű kétemeletes ház volt, melynek tíz ablaka nyílt a homlokzati oldalán. Itt lenn, az udvar felőli oldalon dísztelen volt és összhangban állt a téglából épült istállókkal; elől, a kertfelőli részen világos színű olajfestékkel volt csinosan befestve, az ablakok körül pedig homokkőből való díszítések látszottak. A tornác kőkockákkal volt kirakva.

Frida jobbkéz felől kinyitott egy ajtót. Az ajtó konyhába nyílt, egy tágas és ugyanúgy, mint minden a házban, ragyogóan tisztán tartott helyiségbe. Itt néhány lány ült és zöldséget tisztított. A nagy tálalóasztal mellett, az ablakok közt, idősebb, őszhajú nő állt. Kékre festett ruhája elé fehér kötény; volt kötve és simára fésült haján a lányokhoz hasonlóan fehér főkötőt viselt.

- Most elküldheted a reggelimet a lugasba, Triebsch anyó - szólt oda neki Frida.

Triebsch anyó felemás lény volt, félig szakácsnő, félig házvezetőnő. Sörrensen Frida szolgálatában állott már abban az időben is, amikor úrnője közel huszonöt esztendővel azelőtt, az akkor még nagyon: kicsiny és szerény tejgazdaságot megvette. Triebsch anyó akkoriban vagy harmincesztendős lehetett, de még ma is felvette a versenyt a legfiatalabbakkal is, olyan serényen és erőteljesen látta el a dolgát. Frida mellett feljebbvalóféle volt a Sörrensen-tejgazdaságban.

Most úrnője felé fordította üde és mindig elégedett arcát.

- Mindjárt meglesz, Sörrensen kisasszony, csak sétáljon ki szép lassan. Isteni szép reggel van ma.

- Igen, Triebsch anyó, jó széna lesz az idén. Persze nem felejtesz el az embereknek a rétre kávét küldeni.

- Ugyan már, hogy felejteném el. Csak menjen ki szép lassan a lugasba. Az újságjait már kitettem.

- Szép, Triebsch anyó.

Sörrensen Frida betette maga után a konyhaajtót és a hátsó ajtón át elhagyta a lakóházat.

Ott egy nagyon nagy, árnyékot terjesztő fákkal beültetett kert terült el, amely nagyrészt kaviccsal volt feltöltve. Csak köröskörül voltak a gyepsávok közt virágágyak és bokrok, melyeket zöldellő, szabályosra nyesett élősövény vett körül.

A kert nagy kaviccsal borított középső részébe földre mázolt asztalok és székek voltak felállítva. Néhány fiatal lány, valamennyi sötétkék mosóruháiban, fehér köténnyel és főkötővel, éppen azzal foglalatoskodott, hogy tarka abroszokat terített az asztalokra.

Frida, mialatt az asztalok közt a kert hátsó, legsűrűbben beültetett rész felé lépkedett, egy pillantást vetett zsebórájára, melyet övében hordott.

- Siessetek, lánykák. Tíz perc múlva megérkeznek az első vendégek - mondotta a szorgoskodó lányoknak. Aztán visszanézett a ház felé.

A lakóháztól jobbra és balra tetővel fedett csarnokok voltak elhelyezve. Ott fehérre sikált asztalok álltak, fehér kenyérrel és kétszersülttel telt kosarakkal megrakva és csillogó poharak voltak hosszú sorokban felállítva rajtuk. A csarnokok az istállók elé is húzódtak. Az egyik istállóajtón éppen kihozták az első tejesvödröket és letették az asztalok mellett álló padokra. A deszkaállványokra sűrű tejjel telt köcsögöket helyeztek el.

Mindenütt sürgés-forgás, tevékeny élet uralkodott. Az istállókban még szorgalmasan fejtek. Miután a városi vevők szükségletét felrakták a tejeskocsikra most még csak a vendégek számára fejtek, akik a Sörrensen-féle tejgazdaság kerthelyiségében tejkúrát tartottak és ezt reggeli vagy esti sétával szándékoztak egybekötni. A lakosság minden rétegéhez tartozó hölgyek és urak eljöttek minden reggel hét órákor és minden este hat órakor az árnyas városi erdőn át, a gyönyörű helyen fekvő tejgazdaságba, hogy felüdüljenek a jó levegőtől, a nagyon jó hírnévnek örvendő tejtől és tejföltől s a ropogós héjú fehér kenyértől. Még a helyőrség tisztjei sem mondtak 1e arról, hogy kipihenjék magukat az árnyékos kertben és megigyanak egy pohár vagy egy köcsög tejjel, ha a gyakorlótérről vagy a lovaglópályáról az erdő mögött emelkedő kaszárnyába tértek vissza. Szorosan Sörrensen kisasszony kertje mellett kellett elhaladniuk. És ott gyakran talált az ember fiatal hölgyeket, akik tejkúra által akartak új erőt gyűjteni a téli bálok fáradalmai után és nem haragudtak, ha a bálteremben megkezdett kis flörtöt itt folytathatták. Sörrensen Frida maga is a városka legjobb társaságához tartozott és nagyon kedvelt személyiség volt. Bizonyos frissesség, életerő áradt belőle és azok közé tartozott, akik egészséges, munkabíró tetterejükkel befolyásoló hatást gyakorolnak azokra, akikkel érintkeznek. Akaratlanul is mindenütt érvényesülni tudott és pedig nem csupán azért, mert a város legtöbb adót fizetői közé tartozott.

Senkinek sem jutott eszébe arra gondolni, hogy Sörrensen Frida aggszűz. Éppenséggel nem is keltette ezt a hatást. Kiegyensúlyozott, céltudatos lényében volt valami asszonyos. És kellemes arca, amely ugyanúgy, mint derék testalkata, viruló egészségről tanúskodott, lenyűgözött mindenkit, szívélyes csaknem anyai kifejezése által, különösen, ha fiatalemberekkel volt dolga. Egyszóval olyan megállapodott egyéniség benyomását keltette, aki nagy munkakörét biztonsággal látja el és helytáll az élet követelményeivel szemben.

Aki azonban Sörrensen Fridát néha a holdvilágos, csendes magány óráiban megleshette volna, az valami olyant láthatott volna okos, szürke szemeiben tükrözni, ami nem nagyon harmonizált szokott lényével. Valami tétovázó szomorúság rejlett tekintetében, valami sóvárgás és vágyódás az élet legnagyobb értéke, a legteljesebb és legnagyobb boldogság után, - amely elérhetetlen maradt számára.

Sörrensen Frida apja még nagyon gazdag ember volt, amikor Frida anyja meghalt. Akkor ő még csak háromesztendős leányka volt. Két évvel később már mostohaanyja volt és ez az asszony, egy felületes, pazarló teremtés végzete lett Frida apjának. Az apa, hogy nagyigényű feleségének szeszélyeit ki tudja elégíteni, kockázatos vállalkozásokba kezdett. Régi nóta: nagystílű élet, fényben és bőségben kifelé és titokban kétségbeesett küzdelem, hogy megmentsék az elúszó vagyont. Ilyen életmód közepett nőtt fel Frida, csaknem teljesen a cselédségre hagyatva, mint öt évvel fiatalabb mostohanővérével, Lizivel együtt. Az elmélyedésre hajlamos természetű Frida ezáltal komollyá, csendessé és korán önállóvá lett, míg húga, aki egészen anyja könnyelmű természetét örökölte, felületes, számító és meglehetősen szívtelen teremtéssé fejlődött. Lizi nagyon hamar tékozló anyja nyomdokaiba lépett. Nagyon nagyigényű volt és a csendes, szerény Fridát annál is könnyebben háttérbe szorította, mert kápráztatóan szép teremtés volt és behízelgő természete által előnyeit a maga javára értékesítette.

Az apai házban bekövetkezett és titkolt anyagi romlásból azonban sem a nővérek, sem a háziasszony nem vettek észre semmit. Nem sejtették, milyen kétségbeesett küzdelem árán tudja megőrizni az apa a gazdagság látszatát.

Lizi ugyanúgy, mint azelőtt Frida, hatesztendős korában egy előkelő nevelőintézetbe került. Mostohanővére távolléte alatt Frida egy fiatal tiszttel ismerkedett meg, akit értékes tulajdonságaiért és mert annak komoly, csendes természete az övéhez hasonló volt, a lány csakhamar megszeretett. És egy félévvel később Steinbach Fritz boldog menyasszonya lett. Bár Steinbach szegény volt, Frida apja mégis beleegyezett az eljegyzésbe. Azt remélte, hogy ezáltal meg tudja majd szilárdítani kissé megrendült hitelét. Mindenki be fogja látni, hogy még fényesek a viszonyai, ha egy szegény tisztet fogad el vejéül. Frida egy negyedéven keresztül menyasszonyságának csodálatosan szép idejét élte. Teljesen egynek érezte magát jegyesével és virult, mint a virág a napsütésben. Szerelem után vágyódó, eddig sóvárgó kedélye egész mélységében és szépségében tárult fel szerelmese előtt. A férfival szemben Frida tartózkodó lénye odaadó lágysággá olvadt fel. Steinbach Fritz meghatottan vette észre, hogy milyen hatalommal bír az egyébként oly erős és önálló lány felett és Frida iránti érzelmei napról-napra melegebbek és mélyebbek lettek.

És mégis hűtlen lett a leányhoz.

Frida eljegyzése után egy negyedévvel, hazatért nővére, Lizi. Még szebb, még elbájolóbb lett és nagy, sötét szemeiből csábító varázs sugárzott. Ezek a szemek nem árulták el, hogy milyen kicsiny, alacsony lélek lakozik benne.

Attól a pillanattól kezdve, hogy Lizi találkozott nővére csinos, délceg jegyesével és szép, csábító szemeit rásugároztatta, mintha szakadék keletkezett volna a két jegyes közt.

Lizi sohasem tudta elviselni, hogy Frida olyasmit bírjon, amire ő is igényt tart. Nem tudta megállni, hogy nővére vőlegényén ki ne próbálja hatalmát. A számítás minden mesterfogásával körül hálózta, árnyékba borította Fridát és forrón tekintő két szemével megzavarta annak a férfinak az érzékeit, aki nővérét szerette,

Frida ezt gyámoltalanul nézte s büszkén és komoran félrevonult Ne tudja senki, mennyire szenved nővére magatartása miatt Azonkívül szégyellte felébredt féltékenységét és ahelyett, hogy felvette volna a harcot és megvédelmezte volna tulajdonát, engedte, hogy úrrá váljék rajta a bénító félelem.

És egy nap, mikor belépett a szobába, ott látta Lizit és Fritzet, amint szenvedélyesen ölelkeztek és ajkaik egymáshoz tapadtak.

Frida nem kiáltotta el magát, nem szólt egy szót sem, csak halálsápadt lett és kiment a szobából.

Steinbach merev tekintettel nézett utána, mintha álomból ébredt volna fel, bűnének tudatában, lesújtva és kijózanodva. Sohasem érezte világosabban, mint ebben az órában, hogy énjének jobbik fele, - a lelke, - Fridáé és Lizi csak érzékeit izgatta fel számító játékkal. Még abban az órában rábírta Fridát, hogy mentegetődzését meghallgassa. Frida azonban minden kérlelése ellenére rideg és hideg maradt. Lehúzta ujjáról a gyűrűt és felbontotta az eljegyzést, mert elvesztette Steinbachhoz való bizalmát. Még oly fiatal és tapasztalatlan volt és semmit sem tudott az életről; nem ismerte a férfi lényében rejlő ellentéteket, nem sejtette, hogy a szív és az érzékek különböző nyelveken szólhatnak.

Csak a saját szemével felfedezett hűtlenséget vette tekintetbe és néhány rekedt hangon mondott szóval nővéréhez utasította a férfit.

Mikor Steinbach megrendülve elment tőle, Frida lehanyatlott, mint a kidöntött fa. Másnap azután apjával folytatott rövid beszélgetés után Lipcsébe utazott, elhalt anyjának egy özvegy nővéréhez.

Nemsokára azután Steinbach Fritz eljegyezte Lizit, aki rövid jegyesség után a felesége lett.

Frida nem tért többé haza. Nagynéniénél a legszeretetteljesebb fogadtatásra lelt. Az öreg hölgynek nem voltak gyermekei és szerencsének tekintettel, hogy Frida mellette maradt.

És aztán - körülbelül Lizi és Steinbach egybekelése után egy esztendő múlva - bekövetkezett a szerencsétlenség, amely titokban éveken át fenyeget tett. Frida apja tönkrement, nem tudta többé elkerülni vagyoni összeomlását és ennek az időnek az izgalmai annyira megviselték, hogy belehalt. Lizi anyját szélhűdés érte a kettős szerencsétlenség hírére és gyorsan sírba vitte a bánat.

Fridát megrendítették a sors csapásai, de nem esett kétségbe. A legrosszabbat, ami érhette, szerelmesének elvesztését önuralommal viselte el, senki sem tudott azokról a gyötrelmes éjszakákról, amelyeken átvergődött és most ezt a szerencsétlenséget is nyugodtan tűrte.

Steinbach Fritzet és Lizit egyszer még látta az apja sírjánál. Csak néhány szót váltottak egymással, üres szólásokat, amelyek nem szívből fakadtak. Aztán Frida a nagynéniével visszatért Lipcsébe. Attól a naptól fogva nem látta többé viszont sem Fritzet, sem Lizit. Levelezésben sem álltak egymással. Csak az örökség kérdésekről váltottak a nővérek néhány odavetett sort. Az összeomlásból alig húszezer márkát tudtak megmenteni. Frida lemondott az őt megillető részről és nagylelkűen nővérének rendelkezésére bocsátotta, mert hiszen tudta, hogy a fiatal pár apja bukása által milyen szorongatott helyzetbe került. Steinbach Fritz semmi áron sem akarta elfogadni ezt az áldozatot és megtiltotta feleségének, hogy beleegyezzék, Lizi azonban vállat vont:

- Miből éljünk, míg százados leszel? Fridának nincs szüksége a pénzre. A nagynénje magas nyugdíjat kap és ha jól tudom, némi készpénz vagyona is van. Fridáról tehát gondoskodott a sors, mert egykor egyedül fogja örökölni a nagynéni vagyonát. Nem leszek olyan ostoba, hogy visszautasítsam az ajánlatát. Ellenkezőleg magától értetődőnek találom, hogy a szomorú hagyatékot átengedi nekem, - felelte.

Lizi mindig magától értetődőnek találta, ha más emberek áldozatokat hoztak érte. A lelkiismeretét legkevésbé sem bántotta, hogy elcsábította Frida vőlegényét is.

Annál bűnösebbnek érezte magát Steinbach Fritz. Túlságosan jól ismerte Fridát, semhogy ne tudta volna, mit vétett ellene. Csakhamar eloszlott a szenvedély, amely hűtlenségre bírta rá, most kínos érzéssel világosan látta, hogy talmi aranyért adott cserébe valódit. Frida oldalán hamar kiheverte volna apósa tönkremenetelének következményeit, mint Lizi férjének az egész életén át viselnie kellett ezeket.

Rettenetesen szégyellte, midőn végre is bele kellett nyugodnia a dologba és el kellett fogadnia az örökségből Frida részét is, hogy feleségével és gyermekével, akit vártak, ki tudja húzni a nehéz időt.

Úgy Steinbach, mint Frida megkönnyebbülten lélegzettek fel, mikor látták, hogy minden érintkezés megszűnt köztük, nem voltak elég közömbösek egymás számára ahhoz, hogy viszontláthassák egymást. Az egyetlen életjel, amelyet egymásnak adtak, egy kis fiúcska és két kislány születéséről szóló híradás volt és Frida részéről a nagynéni haláláról szóló gyászjelentés.

*

Frida lassanként beletörődött szerencsétlenségébe, Csendes, derék természetével szinte legyűrte. Erőteljesen védekezett a saját fájdalma ellen. Szívében azonban sohasem nyílt ki többé a szerelem virága. Még sokan találták kívánatosnak, de nem tudta magát elhatározni a házasságra, akármennyire is vágyódott utána, hogy kibontakozhassék benne a nő életének legszebb hivatása, - az anyaság, a vágy a gyermek után, akinek mindene lehetett volna. A Steinbach Fritzre való emlékezés volt az akadály, mely minden egyes alkalommal elválasztotta új kérőjétől.

Mennél idősebb lett, mennél önállóbban és öntudatosabban nézett szembe az élettel, annál inkább elhárította magától a férjhezmenetel gondolatát.

Midőn aztán a nagynénje meghalt, aminek most már huszonöt esztendeje és rövid idővel nővére legidősebb gyermekének születése után történt, - Frida örökölte a nagynéni ötvenezer márkára rúgó vagyonát. Frida nem azok közé tartozott, akik ölbe teszik a kezüket és a szerény kamatokból tétlenül élnek. Hivatás után vágyódott, hogy erejét kifejthesse és okos szemeivel keresgélve nézett szét a világban.

Gyakran megtörtént, ha nagynénjével sétára indult a városi erdőben, hol az abban az időben nagyon kicsiny majorban egy kis ingadozó asztal mellett egy pohár tejet ittak. Milyen kár, gondolta ezalatt magában, hogy ez a szép kis birtok olyan elhanyagolt állapotban van. Gondolatban kiszínezte, hogy milyen jól illene ide egy csinos kis ház, rendes istállók és jól ápolt kert.

Rövid idővel nagynénje halála után a rozoga kerítésen cédulát pillantott meg:

„Ez a major eladó!”

Hosszú ideig állt ott és elgondolkodva nézte az írást aztán lassan körül járta a kis birtokot minden oldalán. Az egyik oldalán a városi erdőig terjedt, a másik oldalát a folyó határolta, a harmadikon jó legelő rét terült el egészen az újonnan épült kaszárnyákig. A negyedik oldala pedig a város felé feküdt a jól ápolt kocsiút mentén.

Frida ereiben nem hiába keringett okos kereskedő ősök vére. Úgy számított, hogy a város a kaszárnyák felé fog terjeszkedni és hogy néhány év múlva a házak és a telkek értéke ezen a helyen nagyon emelkedni fog. Azonkívül a majort gondos felügyelet mellett határozottan jövedelmezővé lehet tenni.

Gyors elhatározással megvette a majort, potom áron, negyvenezer márkáért. A felét kifizette. A megmaradt pénz nagy részéért a birtok mellett elterülő réteket vásárolta meg, amelyeket olcsó áron engedtek át neki. Az aránylag kisebb részt arra fordította, hogy még néhány tehenet szerezzen be és elvégeztesse a szükséges javításokat.

A vállalkozása olyan kitűnően sikerült, hogy őt magát is meglepte. Néhány év leforgása alatt kifizette a vételár másik felét, még néhány tehenet vásárolt, amelyek számára a saját rétjein kaszáltatta a takarmányt. A városbeliek figyelmét magára vonta a ragyogóan tiszta tejgazdaság. A vevőkör mindinkább nagyobbodott. Frida aztán megvette az első tejeskocsikat és azóta uralta Lipcse egész tejkereskedelmét, Egyik kocsit a másik után, egyik tehenet a másik után vásárolta. A jövedelmét pedig arra fordította, hogy újabb réteket vegyen. Azt hitték, hogy csak a tehenei számára akarja így biztosítani a szénát. Frida azon innen tovább látott. Szemmel tartotta, mint növekszik és terjeszkedik a város. És amikorra más okos embereknek is eszébe jutott, hogy azon a környéken a házak és a telkek tízszer annyit fognak érni, - addigra a szomszédos rétek már mind a Frida tulajdonát képezték. Ekkor bámulták az okosságát.

Néhány évvel később Frida számos telket eladott azoknak a gazdag városi lakosoknak, akik a városi erdő közelében akartak villát építtetni és tízszer annyit kapott a telkekért, mint amennyiért vette azokat, Okosan tudta kiaknázni az alkalmas pillanatot. Ilyen módon egész villasor keletkezett a városi erdő szélén és Sörrensen Frida nagyon meggazdagodott. A milliomosok közé sorolták.

Gazdagsága ellenére is, Frida megőrizte egyszerű szokásait. A barátai azt tanácsolták, hogy adja fel tejgazdaságot, parcelláztassa fel és adja el a háztelket és a földeket; Frida azonban mosolyogva csóválta a fejét. A tejgazdaságot élethivatásának tekintette, amelytől nem akart megválni, amíg munkabíró és egészséges. És ötven esztendős létére olyan friss és erőteljes volt, hogy még soká nem szándékozott nyugalomba vonulni. Szerette a birtokát, melyet kicsiny kezdetből egyedül teremtett magának és büszke volt rá s azt is tudta, hogy a birtok értéke nem fog csökkenni, hanem emelkedni fog, minél jobban kinyújtja feléje karjait a város.

Steinbach Fritzről és Liziről legkisebb lánygyermekük, Ellen születésének híre óta nem hallott többé semmit. Csak azt tudta, hogy Steinbach Fritz őrnagy lett és néhány év óta Berlinben él családjával Azt is megtudta, hogy Steinbach fia, Hans, már tiszt. Ámbár titokban néha vágyódott azután, hogy sógorával és nővérével kibéküljön, - valami mégis visszatartotta ettől. És ez az egykori jegyesével való találkozás volt - alig merte magának bevallani, hogy fél ettől. És ez a félelem annak a jele volt, hogy Frida máig sem tudta elfelejteni, mi volt számára egykor az a férfi.

MÁSODIK FEJEZET

Sörrensen Frida éppen helyet foglalt a lugasban és széthajtotta újságját, mikor egy csinos, szőke lány, aki éppúgy volt öltözködve, mint azok, akik a kertben foglalatoskodtak, belépett a lugasba.

- Jó reggelt, Sörrensen kisasszony, - mondotta illedelmesen és letette a tálcát a már megterített asztalra.

Frida felnézett és barátságosan fogadta a köszöntést. Mosolyogva nézte, amint a lány rendezgette előtte az asztalt.

- Nos, Lisbet - még nem mondtad meg nekem, hogy érzi magát édesanyád. Otthon voltál tegnap estet

- Igen, Sörrensen kisasszony. Köszönöm kérdését, anyám jobban van ismét.

- Nincs szüksége rád?

- Nincs, az asszonynővérem van nála.

- Olyan könnyen el tud ő időt szakítani?

- Elvitte magával a gyermekét is. A férje úgyis paezei munkán van.

- Úgy. Mert különben néhány napi szabadságot adtam volna neked.

- Mondtam anyámnak, hogy a kisasszony szívesen megengedné, hogy ápoljam. De akkor sem egyezett volna bele, ha nem is jöhetett volna el a nővérem.

- Miért nem?

- Nagyon fél, hogy talán elveszíteném itt az állásomat, ha eltávozom a helyemről.

Frida mosolygott és vajat kent egy szelet kenyérre. - Az anyád nagyon derék, lelkiismeretes asszony, Lisbet. A félelme azonban alaptalan. Hiszen saját jószántamból akartalak elengedni szabadságra. Amíg elvégzed a dolgodat és maradni akarsz, az állásod biztos.

- Oh, szívesen maradok itt, Sörrensen kisasszony.

Frida mosolyogva bólintott és gyönyörködve legeltette szemét a csinos lányon.

- Hát tetszik neked a hely nálam?

Lisbet örömtől sugárzóan intett, hogy igen.

- Nagyon, óh, nagyon. A kisasszony olyan jó és igazságos. Azonkívül - többet is keresek itten, mint minden más áldásban. Az urak és a hölgyek, akiknek a tejet és a tejfölt szolgálom fel az asztalra, borravalót adnak. Sőt tegnap Volkmar úr egy egész márkát adott egy pohár tejfölért és nem engedte, hogy visszaadjak.

Frida nevetett.

- Persze Heinz volt az, úgy-e?

- Igen, Sörrensen kisasszony. Az idősebb Volkmar úr tegnap nem is volt itt

Frida bólintott.

- Tudom Lisbet.

- De az idősebb Volkmar úr barnára lesülve érkezett haza távoli utazásáról. Igaz, Sörrensen kisasszony, hogy a vad emberevők közt volt?

Frida jóízűt nevetett a lány ijedt arcán.

- Lisbet, neked magadnak is olyan formád van, hogyha itt volna az emberevők országa, az emberevő férfiak délben biztosan felfalnának ebédre. Volkmar úr messze volt, valahol az Isten háta mögötti országokban és vad néptörzsek közt, de hogy emberevők is voltak-e köztük azt nem tudom. Ámbár lehetséges. De most menj a dolgod után Lisbet. Ideje már, látom, hogy jönnek az emberek. És hallgass ide, - szép takarékosan bánj a pénzzel, amit megkeresel. Nem minden nap adnak ilyen fejedelmi borravalót. Nehogy haszontalanságokra add ki a pénzt.

Lisbet komolyan rázta a fejét.

- Mindent a takarékba viszek, Sörrensen kisasszony. Kétszáznegyven márkám már van.

- Ejnye, hiszen ez egy vagyon, Lisbet. Nos, hát lesz még több is.

Lisbet örömtől sugárzó arccal biccentett, aztán elsietett, hogy kiszolgálja az első vendégeket.

Frida jóleső érzéssel és jó étvággyal reggelizett, aztán elolvasta az újságot Ezt a nyugodalmas reggeli árát végig szokta élvezni. Később ismét mindenféle dolgot kellett elintéznie. Kora reggeltől késő estig 4 helyén volt és elől járt a jó példával az emberei előtt.

„Mindig a gazdán múlik, ha a cselédségnek nem lehel hasznát venni” - szokta mondani És nála igaznak bizonyult ez a mondás. Az ő emberei mind ügyesek voltak.

Míg így csendesen és nyugodalmasan ültünk szőlővel befuttatott lugasban, a kerthelyiség lassanként megtelt emberekkel. Az összes asztalok és székek el voltak foglalva. Az egyszerű kis alkalmazottól és boltikisasszonyoktól a tisztekig és társaságbeli hölgyekig, minden társadalmi osztály képviselve volt. Legtöbben gyorsan kiitták a tejet, aztán eltávoztak, hogy helyet adjanak másoknak. Ezek olyan emberek voltak, akiknek napi munkája nem sok időt enged a kellemes pihenésre. Mások egy óra hosszat, vagy tovább üldögéltek, nyugalommal élvezték az üdítő italt és ha nem találtak más szórakozást, akkor a körülöttük röpködő és a zsákmányt mohón leső verebeket etették kenyérmorzsákkal.