ROBERTA GREGORIO

Egy kis fagyizó
Amalfiban

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Die Kleine Eismanufaktur in Amalfi

Copyright © Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin 2021

Fordította: Benkő Gitta

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

A borító az Ullstein Bucherverlage GmbH
2021-ben megjelent kiadása alapján készült.

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-021-9

MOBI ISBN 978-963-624-022-6

Prológus

– Livia, miért nem vagy képes élvezni a nyaralást, mint minden rendes ember? – nézett a lányra Filippa nagyi szemrehányó tekintettel.

Livia vállat vont. Aztán félretolta a kést, és fel-alá kezdett járkálni a konyhában. Hát már főzni sem lehet, ha szabadságon van az ember?

– Menj ki a partra, olvass egy könyvet vagy fürödj. Esetleg nézzél tévét, de az isten szerelmére, hagyj békében főzni! Teljesen összezavarod a fejem az állandó fel-alá mászkálással!

– Nem is mászkálok folyton! – tiltakozott Livia felháborodva.

Filippa felhúzta a szemöldökét, csípőre tett kézzel állt.

Livia idegesen fújt egyet. Micsoda ötlet volt ez egyáltalán? Hiszen esze ágában sem volt nyaralni. Ráadásul két teljes hétig! De a papa meg a mama is ragaszkodott hozzá, Nonna{1} pedig lelkesen tapsolt az ötlethez. Eldöntött tény volt, még mielőtt Livia tiltakozhatott volna.

Épp csak a szabadság harmadik napja kezdődött, és Livia máris úgy érezte, majd szétveti a feszültség. Az égvilágon semmihez nem volt kedve – kivéve, hogy bemenjen a fagylaltműhelybe, s ott, ahogy mindig, munkához lásson. Mint akit elvonóra kényszerítettek, úgy érezte magát.

Sóhajtozása olyan kétségbeesett volt, mint egy beteg állat nyüszítése.

A tengerpartra? Na jó, hát akkor kimegy a tengerpartra!

Összepakolta a holmiját, és elhagyta a házat, de amikor a fagylaltozó közelébe ért – mert csakis arrafelé lehetett kijutni a strandra –, mágnesként kezdte vonzani a hely.

Mi lenne, ha mégis megkockáztatná?

A lába meg sem várta, hogy gondolatban rábólintson: azonnal a fagylaltozó felé vette az irányt.

A hátsó ajtó nyitva állt, s ő tényleg csak be akar köszönni, és aztán rögtön élvezi tovább a nyaralást. Eskü!

Livia nem kopogott, hanem egyenesen belépett a műhelybe. Az apja a munkapult mellett állt, háttal a bejáratnak.

– Buongiorno,{2} pa… – a köszönés vége azonban a torkán akadt: az apja zihálva nézett maga elé.

Livia közelebb lépett, akkor látta, hogy apja az asztalba kapaszkodik, és mereven bámulja maga előtt a földet. Rá se nézett. Ez, ha lehet, még szokatlanabb volt, hiszen ők ketten mindig is szoros szimbiózisban éltek és dolgoztak. A közöttük lévő kapocs leírhatatlanul erős volt. S most az apja mégsem fordult oda hozzá.

Néhány másodperccel később a papa fájdalomtól elgyötört arccal kiegyenesedett, majd a földre zuhant. Akár egy zsák krumpli.

Livia úgy mozgott, mint aki transzba esett, s csak kis idő elteltével észlelte, hogy ösztönösen az apja mellett térdel, a csuklóját fogva ellenőrzi a pulzusát és a lélegzését. Valószínűleg kiabálhatott is, mert pillanatok alatt emberek gyűltek köréjük. Livia szívmasszázst alkalmazott, a saját lélegzetét fújta be az apja tüdejébe. S közben arra gondolt: ha a papa választhatott volna, biztos éppen így akart volna meghalni, a lánya karjaiban, imádott fagylaltjai között.

Aztán egy kéz érintését érezte a hátán. Nem volt erélyes az érintés, éppen ellenkezőleg. Hátranézve ismerős egyenruhát pillantott meg, hozzá egy bajszot és meleg tekintetet, amely most is, mint mindig, nyugtatóan hatott rá.

1. fejezet

– Hogyhogy étcsokoládé, mondd meg, perché?{3}

– Mert a kávé szinte elaltatja a nyelv ízlelőbimbóit, Livi, capisci?{4}

– És a csokoládé újra felébreszti őket?

A papa felnevet, és bólint.

– Igen, úgy is lehet mondani.

(Dolcezza di caffè con cioccolato fondente{5} fagylaltot 1992 májusában készítettek először az Artigiani del Gelatóban.)

Livia kinyitotta a szemét, s azon tűnődött, vajon mi ébresztette fel: a sirályok rikoltozása, ami idehallatszott a tengerpartról, vagy a kávé illata a szomszédasszonya konyhájából? Beleszagolt a levegőbe, és megállapította, hogy a kávé hívogató és összetéveszthetetlen illata valóban a szomszédból, Patrizia konyhájából érkezik éppen az ő hálószobájába. Valójában nem is olyan nagy dolog ez, hiszen jellegzetes olasz utcában laktak, ahol egész szorosan egymás mellé építették a házakat, hogy egy falevél is alig fért volna be a szomszédos falak közé. Sokak szerint talán nyomasztó lehet ez a fajta építkezés, Livia azonban kifejezetten szeretett Filippával, a nagyanyjával Amalfi központjában lakni.

Ásított, és kinyújtóztatta a tagjait. A nap még fel sem kelt, úgyhogy alig lehetett több fél hatnál, ám ideje volt már felébredni. Óvatosan bújt ki az ágyból, nehogy felébressze Filippát, aki viszont – ellentétben Patriziával – nagyon is jól és mélyen aludt a szomszédos hálószobában. A lány kiosont a fürdőszobába, felöltözött, és kilépett a házból. Az utcájuk, a via Lorenzo D’Amalfi még néptelen volt, és csendes, csak a sirályok távoli rikoltozását lehetett hallani.

Livia egy rövid séta után sietve lépett be a palazzóba{6}. A világos márványból épült előtér magas mennyezete fejedelmi látványt nyújtott, a benne uralkodó csend éppen olyan kellemes volt, mint a falak hűvössége, amely jótékonyan ellensúlyozta a nyári hőséget. Livia szerette a Palazzo La Fontana minden kis szegletét, amely a legjobb helyen állt, közvetlenül az amalfi székesegyház lábánál. A lány itt nőtt fel, itt töltötte szinte minden napját, amióta csak az eszét tudta.

– Buongiorno, signorina Livia! – hallotta a halk, de azért jól kivehető köszönést.

Azonnal ráismert a hangra, már azelőtt, hogy megpillantotta volna, akihez tartozik: Andrea volt az, a portás, aki épp most kezdte el a munkát. Ő is hozzátartozott a palazzóhoz, akárcsak a tenger a parthoz.

A szálloda halljából kilépett az előcsarnokba, miközben Livia a fagylaltozó hátsó bejáratához ment. A palazzóban – a La Fontana nevű, hagyományos szálloda mellett – különféle kis üzletek voltak, amelyeknek mindegyike a piazzára{7} nézett: a piazza közepén állt egy fontana, vagyis egy kút. A palazzo maga volt Olaszország, maga volt a történelem. Ezt érezte a sok vendég is, aki évről évre itt szállt meg a szállodában, és ezt érezte az üzletekbe betérő turisták serege is, amelyik tarkán hömpölygött mindenfelé. Aki egyszer a La Fontana vendége volt, az biztosan visszatért ide. Valamikor. Még akkor is, ha közben húsz vagy harminc év telt el.

– Andrea, buongiorno – felelt Livia, és odaintett a portásnak, aki elmosolyodott.

Bár Livia inkább sejtette, mint látta a férfi mosolyát, hiszen Andrea száját dús bajusz takarta el.

Andrea levette az egyenruhához tartozó sapkát, és könnyedén meghajolt. Gálánsan, mint mindig. A férfi tekintete egyszerre sugárzott melegséget, barátságos nyugalmat és erőt. Livia tudta, hogy rá mindig számíthat, ha szüksége lenne rá.

– Sok a munka? – kérdezte udvariasan.

– Mint mindig – felelte Andrea.

A férfi felemelt hüvelykujjal helyeselt, majd intett, és halkan fütyörészve visszatért a munkájához, a súlyos üvegajtó mellé. Livia tudta, hogy minden egyes vendéget ugyanilyen kedvesen fogad, de sajnálkozva gondolt arra, hogy a vendégek egy része úgyszólván ügyet sem vet rá. Pedig sokat veszít, aki nem ismeri Andreát.

A fagylaltozó hátsó ajtajához érve kotorászni kezdett a táskájában a kulcscsomója után. Persze csak akkor került a kezébe, amikor már majdnem feladta a keresést. Eldöntötte, rendet rak végre a táskájában. Valamikor. Mert ha az ember nekikezd kirámolni a táskát, akkor észbe kap, hogy a szekrényeire is ráférne egy kis rendrakás, és ha csak kicsit is nem figyel, akkor éppen az egész életét készül a feje tetejére állítani. Erre most Livia igazán nem volt felkészülve.

Elhessegette magától a kényelmetlen gondolatokat, kinyitotta az ajtót, s nagy levegőt véve belépett a birodalmába. Habár nap mint nap itt dolgozott, a szíve mindig nagyot dobbant, amikor reggel meglátta a fagylaltműhelyt. Egészen biztos, hogy nem mindenki van így ezzel, ezért Livia még hálásabb örömmel gondolt arra, hogy azt csinálhatja, amit a legjobban tud és szeret. A fagylalt – a gelato – volt az ő világa, ő maga pedig büszke tulajdonosa Amalfi legrégebbi fagylaltkészítő műhelyének és boltjának. Artigiani del Gelato{8} – mindig is ez volt a bolt neve, amióta a nagyszülei megnyitották. A bejárat fölötti egyszerű felirat szenvedélyről, profizmusról és hagyományról tanúskodott. Livia vállára nehezedett a felelősség, hogy sikerrel vigye tovább az üzletet. De ezt nem érezte tehernek. Minél többet dolgozott, annál boldogabb volt, még akkor is, ha többnyire semmi másra nem maradt ideje. Például magánéletre sem. Ennek fő oka az volt, hogy jól ment a bolt, jobban, mint az előző években. Néhány hónapja egy tévéstáb forgatott Amalfiban, és éppen őt, Livia Lucibellót kérték fel, hogy meséljen a kézművesfagylalt-készítésről. Ezután bombaként robbant a bolt hírneve. S azok a kicsi és nem is éppen új fagylaltgépek, amelyekkel addig dolgozott, alig tudták megtermelni azt a fagylaltmennyiséget, amit a vendégek hada felfalt. De a fagyikészítés több fázisa kézművesmunka maradt. A legkézenfekvőbb természetesen az lett volna, ha új, nagyobb gépeket vesz. De az öreg Gaggia gépek Livia társai voltak, az angyalai, segítői. Nagyon ragaszkodott hozzájuk. Mert még a papa vásárolta őket, és nap mint nap használta is, szinte rajongva szerette a gépeit. Már csak ezért is sokkal értékesebbek Livia számára, mint a legújabb, legmodernebb masinák. Úgyhogy szóba sem jöhetett a lecserélésük. De persze azért sem, mert ő kézművesfagylalt-műhelyt vezetett, és nem egy üzemet.

Ezért aztán Livia kora reggel már dolgozott, és soha az életben nem engedett volna senki mást a fagylaltkészítés közelébe. Naná! Már a gondolattól is rázni kezdte a fejét. Majd ő megoldja. Végtére is ő egy Lucibello!

Körülnézett a műhelyben: a teremben tisztán ragyogott a falak fehér csempéje. Minden szép rendben, ahogyan a papa tanította. Még ha a magánélete nem is szabályosan alakult, itt, az Artigiani del Gelatóban minden szigorú tervek alapján történt. És szívvel-lélekkel.

– Livia! Itt vagy bent?

Livia felriadt a gondolataiból, s gyorsan a kötényébe törölte a kezét. A köténye elárulta, milyen ízvilágon dolgozik éppen. Előtte a színültig töltött fagylaltosdobozok, amelyeket a hűtőterembe készült átvinni.

– Igen, itt vagyok! Gyere be! – kiáltotta, és felkapott két fragola e basilico{9} feliratú dobozt.

Felnyögött. Csaknem tíz liter fagylaltot emelt meg.

Az ajtó kinyílt, és egy bájos arc jelent meg. Carolina volt az, Livia boltszomszédja és egyik legjobb barátnője.

– Pausa?{10}

Livia elcsigázva bólintott. Carolina csatlakozott, úgyhogy hamar végeztek a fagylaltpakolással. Livia levette a kötényét, s megadón hagyta, hogy barátnője kiparancsolja a műhelyből. Ma még nem evett, nem ivott semmit, pedig már négy órája gyártotta a fagylaltot. Sürgősen ráfért egy kis pihenő.

Carolina belekarolt.

– Tudom, hogy nem szereted hallani, de tényleg túl sokat dolgozol.

Livia türelmetlenül sóhajtott. Prédikációhoz most igazán semmi kedve nem volt.

Carolina láthatólag nem várt válaszra. Maga elé tolta Liviát a súlyos üvegajtónál.

Kint szinte arcul csapta őket a hőség, a zsivaj és a szökőkút csobogása. Olyan fényesen sütött a nap, hogy Livia hunyorogni kezdett. Önkéntelenül a vállához kapott, de nem lógott ott a táskája. Ott felejtette a műhelyben. A napszemüvege pedig a táskában volt.

– Vedd el az enyémet – ajánlotta Carolina, aki különös adottságával gyakran szavak nélkül is értette Livia szándékát.

Sötétszőke, göndör hajába tűzött napszemüvegét átadta Liviának. A lány már sötét üveg mögül bólintott oda ismét Andreának, aki egy pillanatra levette a sapkáját, és odakacsintott. A lányok csak most érték el a szokványos délelőtti amalfi forgatagot, s végre el is vegyültek benne.

Nyár volt, mindenki élvezte a nap sugarait, Amalfi a legszebb arcát mutatta a turistáknak. Minden tökéletesnek látszott, akárcsak egy filmben: pompás épületek, fantasztikus fények, emberek tarka serege, vidám hangzavar, amelyben hallható volt a világ szinte összes nyelve, a tenger és a leírhatatlanul káprázatos sziklaszirtes vízpart. Livia mindennap újra és újra beleszeretett a városba.

– Máris jobban nézel ki – vélte Carolina, miközben felemelte a karját, és integetni kezdett.

Közös barátnőjük, Diletta közeledett feléjük. Teljes volt a trió: mindhárman a palazzo bejárati üvegajtaja mellett vezettek saját üzletet.

Diletta, aki olívaszínű bőrű, fekete hajú olasz szépség volt, mindkettőjük arcára puszit cuppantott. Livia nem először állapította meg, hogy ennél jobban nem is különbözhetnének egymástól. Ám a külsőségeknél sokkal több minden kötötte össze őket. Például számtalan közös gyerekkori élményük, hiszen egymás mellett, nagyszüleik, majd szüleik boltjában cseperedtek fel.

– Helló, csajok! Siessünk! Attól tartok, ha nem igyekszünk, nem találunk majd szabad asztalt Salnál – mondta nekik Diletta köszönésképpen.

Egy kávé Salnál, ez volt az a pár lopott perc a napból, amit mindig megengedtek maguknak, hiszen mindhárman egész nap dolgoztak az üzleteikben. Livia most szingli volt, Carolina – egy szerencsétlenül végződött komoly kapcsolat után – néhány hónapja új pasival randizott, Diletta pedig férjnél volt. Úgyhogy ilyen hármas találkozásokra tényleg csak nagyon kevés idejük jutott.

Livia úgy érezte, két barátnőjének a csacsogása szinte álomba ringatja, s eszébe jutott a reggel, amikor valószínűleg Patrizia kávéjának illata ébresztette fel. Mamma mia, tényleg sürgősen szüksége van egy jó kávéra!

2. fejezet

– Ezeket a virágokat meg lehet enni? – kerekedett el csodálkozva a szeme.

– Csak a legszebbeket, Livi, és nem szabad túl sokat enni belőlük. Épp csak annyit, hogy az illatuk finoman az orrodba hatoljon. Mint egy fuvallat vagy inkább sejtelem, capisci? Szóval semmiképpen sem mohón.

Livia bólint, mintha már tudta volna mindezt.

(Bouquet di rose con mandorle{11} fagylaltot 1994 májusában készítettek először az Artigiani del Gelatóban.)

Livia hátradőlt, behunyta a szemét. A nap sugarai melegen és kényeztetőn cirógatták az arcát. Mélyen beszívta a közeli tenger illatát, érezte, amint szájában a tenger sós illata összekeveredik az espresso kesernyés ízével. Megint kinyitotta a szemét, de az arcát még mindig a napsugarak felé tartotta. Most legszívesebben aludt volna egyet a napsütésben. Ehelyett azonban nagyot sóhajtott. Így már ki lehet bírni…

Diletta és Carolina beszélgettek, de Livia csak félig figyelt rájuk. Arra gondolt, valószínűleg a turisták is pont ezt érzik, amikor Amalfiba jönnek, hogy csak lebegnek a napfény, a tenger és a gondtalanság ölelésében.

Óvatosan körülnézett a kávézóban, a vendégek arcát fürkészte, vajon ugyanúgy érzik-e, mint ő. Kávézó párokat látott, cornettit{12} rágcsáló gyerekeket, és mindannyiukban volt valami közös: valamennyien felszabadultnak és boldognak tűntek. Ettől váratlan büszkeség tört rá. Büszke volt az otthonára, a fagylaltjára s mindarra, amit ez a kis tengerparti városka, Amalfi – ahol ő mindig is élt és élete végéig élni akart – az idelátogatóknak nyújtott.

– Azért azt nagyon szeretném tudni, mire gondolsz már megint… – riasztotta fel merengéséből Carolina, s ezzel vissza is zökkentette Liviát a valóságba.

A lány egy legyintéssel elhárította a kérdést. Néha egyszerűbb volt, ha a tűnődéseit nem osztja meg a barátnőivel, mert Diletta és Carolina nem mindig tudták őt követni. Gondolkodásuk sokkal gyakorlatiasabb volt az övénél, határozottan kevésbé voltak álmodozók. Livia éppen ezt a tulajdonságukat szerette különösen, mert gyakran visszarántották őt a tények talajára, amire gyakran nagy szüksége volt. Remekül kiegészítették egymást, szinte soha nem vitatkoztak.

– Meggondoltad a dolgot? Tudod, Rinóval, a bloggerrel – kíváncsiskodott Diletta.

Napok óta Rino volt Diletta fő témája. Megszállottja lett az ötletnek, hogy bemutatja Liviának a férfit, aki – véletlenül – Diletta férjének egykori iskolatársa volt, s akinek a posztjait és cikkeit Livia mindig szívesen olvasta. Főleg azért, mert a cikkek témája nagyon is érdekelte, hiszen Rino – szintén véletlenül – gasztroblogot írt. Livia szerette nézegetni a képeit az Instagramon, mert a férfi a szomszédos kikötővárosban, Salernóban élt, és érdekes beszámolókat írt a környékről.

De mindössze ennyi volt az egész.

Diletta és Carolina azonban folyton úgy gondolták, hogy Liviát mindenáron össze kell boronálniuk valakivel, így aztán Rino lett a következő célpontjuk. Diletta a füle mögé simította hosszú, fekete hajfürtjeit, amitől még inkább érvényesült bájos arca, s mélyen belenézett Livia szemébe.

– Számít, ha azt mondom, egyáltalán nem érdekel? – kérdezte Livia, de már előre tudta, mi lesz erre a válasz, hiszen a barátnői ritkán hagyták magukat eltántorítani a tervüktől.

– Legalább egyszer találkozhatnál vele. Csak úgy. Hogy beszélj neki a fagylaltozódról – vetette fel Carolina, miközben egy kiskanállal igyekezett kikaparni a cukrot, ami a csésze aljára tapadt.

Mindig rengeteg cukrot tett a kávéjába, több tasakkal. Livia már a látványtól fogszuvasodást kapott.

– Van neki elég dolga, biztosan nincs ideje ilyesmire – érvelt Livia, még utoljára próbálva kitérni a téma elől.

Mert ha volt valami, amit ki nem állhatott, az az üzleti találkozóba bújtatott randi.

– De, biztos, hogy van – felelte Diletta.

Livia megmakacsolta magát.

– Intézkedtél már az ügyben?

Diletta elfordította a tekintetét, s buzgón nézegetni kezdte a körmeit.

– Erőltesd meg már magad kicsit, Livi. Olyan sok közös van bennetek. Ráadásul az Artigiani del Gelatónak is reklámot jelentene. Sosem árthat, még ha most nagyon jól megy is a bolt – sietett Carolina a barátnője segítségére.

Livia vállat vont.

– Igen, a reklám mindig jól jön. Majd valamikor szánok rá időt, rendben? – minél hamarabb túl akart lenni ezen a témán.

– Valamikor… akkor a jövő héten? – csapott le Diletta álszent hangon, és hunyorogva nézte Liviát.

A lány elcsigázva a tenyerébe fektette az arcát, a homlokát masszírozta.

– Mikor?

– Jövő hétfőn érkezik, ha igaz.

– Va bene.{13} Jó. De, ragazze,{14} ez az utolsó alkalom, hogy belemegyek ilyen ostobaságba. Szingli vagyok. Na és? Annyi dolgom van, hogy egy társ most csak akadályozna a munkában. Jól vagyok. Tényleg. Nem kell folyton miattam aggódnotok.

Livia szerette a barátnőit, de ennek véget kell vetni. Az állandó összeboronálási kísérleteik már jó ideje idegesítették.

Mindketten bűntudatosan bólintottak. Livia pedig fellélegzett. Hát istenem, akkor megismerkedik ezzel a Rinóval. Egyúttal boldoggá teszi Filippa nagyit is, aki szintén aggódva figyelte, hogy Liviának nincs barátja. Mintha az lenne a legfontosabb a világon, hogy férfi legyen egy lány mellett… Elavult gondolat ez, és őszintén szólva eléggé buta is, pedig ő jól tudta, hogy sem a barátnői, sem a Nonna nem szokott ilyen ósdi nézeteket vallani. Világos volt, hogy egyszerűen csak nagyon aggódnak érte – mégpedig a papa halála miatt. Igyekeztek elterelni a figyelmét, azt akarták, hogy más dolgokon törje a fejét. Neki viszont időre volt szüksége. Fel kellett dolgoznia, ami azon a gyűlöletes napon történt, már majdnem egy éve. Nem tudta, mennyi ideig tart még, és hogy egyáltalán kiheveri-e ezt az egészet.

– Ragazze, attól tartok, hív a kötelesség.

Carolina tétova hangja a legjobbkor jött, Livia nem akarta, hogy rátörjön ismét a szomorúság. Másrészt azonban úgy érezte, nem bír most elindulni. Még nem, pedig a munka már igencsak hívogatja.

De voltaképpen mennyi ideig ücsörögtek itt, a Sal sul mare kávézó teraszán? Livia gyorsan rápillantott az órájára, amit Filippától az érettségijére kapott ajándékba. Észrevétlenül összerezzent. Már húsz perce, hogy itt üldögélnek. Egy ugrással talpon termett. Könnyű nyári szoknyája megperdült és finoman suhogott a lába körül.

Sal, a kávézó tulajdonosa az asztalukhoz közeledett. Valamit rejtegetett a háta mögött. Mindig meglepte őket valamivel. Az életvidám bártulajdonos soha nem mulasztotta volna el, hogy személyesen vegyen búcsút Liviától és a barátnőitől – mégpedig minden egyes nap, akkor is, ha éppen sokan voltak nála, márpedig ilyenkor, főszezonban folyton telt ház volt. Kétségtelenül egész Amalfiban az ő bárja volt a legkedveltebb hely, ami a piazza Sant’Andreán állt, a Palazzo La Fontana szomszédságában. Salnál reggel kávét és cornettit lehetett fogyasztani, délben frissítő italokat és könnyű harapnivalót, este koktélt és bort, éjjel pedig újra forró cornettit.

Livia már kamaszkorától törzsvendégnek számított nála. Azóta ő maga sokat változott, ellentétben Sallal, aki ugyanolyan maradt. Úgy tűnt, egyáltalán nem öregszik.

– Siettek vissza dolgozni, belezze?{15} – kérdezte Sal a megszokott sármőr stílusában, és rájuk kacsintott.

– Sajnos igen – felelték egyszerre.

Sal a háta mögül három bódító illatú, gyönyörű szép vörös rózsát húzott elő. Mindegyiküknek átnyújtott egyet. Lidia puszit nyomott az arcára, majd belefúrta az orrát a rózsa puha szirmai közé.

– Mesés.

Sal a kezét dörzsölve nézett körül a helyiségben, amelynek minden szegletét kényelmesen be lehetett látni bárpulttól. Elégedetten bólintott.

– Igen. Hát akkor sok sikert kívánok nektek, belezze. Nekünk, amalfiaknak össze kell tartanunk, és mindig helyt kell állnunk a vendégek előtt. Hiszen megérdemlik, hogy életük legszebb napjait töltsék el nálunk.

Carolina kuncogni kezdett.

– Reggelente mindig olyan filozofikus hangulatban vagy, Sal – mondta, és belekarolt a férfiba, aki zavartan elnevette magát.

Ami persze puszta színjáték volt. A Sal-féle csomag része. Mint ahogyan Sal fekete haja, kurta, barna köténye, fehér inge és fekete nadrágja. Mindennap ugyanúgy nézett ki. Télen is, nyáron is.

A lányok búcsút vettek tőle, és elindultak vissza a saját üzleteikbe. Holnap reggel úgyis újra találkoznak vele. És holnapután is. És minden reggel.

Livia visszatért a barátnőivel együtt a piazza La Fontanára. Rövid volt az út odáig, de így is kerülgetniük kellett azt a sok turistát, akik célirányosan igyekeztek a dóm fenséges lépcsői irányába.

Livia mindig elégedetten nézett végig a kis üzleteiken, ahogy hívogatóan, színesen és barátságosan sorakoztak egymás mellett.

Carolina boltja a Cartiera Cavaliere nevű papírbolt volt, amely természetesen helyi, amalfi papírt kínált, és a palazzo főbejáratától balra foglalt helyet. Az üzletnek hatalmas kirakata volt, amely Carolina szép és hozzáértő berendezésének köszönhetően csábítóan csalogatta a turistákat: a legfinomabb levélpapír, vastag jegyzettömbök, csodás füzetek várták a vevőket. Az üzlet ajtaja mellett mindkét oldalon nagy képeslapállvány magasodott, körülötte mindig fürtökben tolongtak a turisták. Álomvilág volt a szépséges írószerek szerelmeseinek.

Diletta boltja, a Casa del Limone{16} a tér egyetlen, élénken illatozó sárga foltja volt. Bárhová is tévedt a tekintet, mindent citrom díszített: voltak itt dzsemek, kekszek, krémek, gyertyák, szappanok, italok, kendők, kötények, kerámia és még ezerféle apróság, mind-mind a hosszúkás, nagyra nőtt, híres amalfi citrommal készült vagy azt mintázta.

Livia nagyon szerette a barátnői üzletét. Leginkább persze a saját fagylaltozóját szerette, amely ugyan a legkisebb volt a három bolt közül, de mindig vidám nyüzsgés zajlott a gelateria{17} előtti téren, a nagy napernyők alatti kis asztalok körül.

– Hát akkor nyomás dolgozni! – mondta Livia, amikor végre odaértek a Palazzo La Fontana elé.

Egyszerre bólintottak, s indultak is azt tenni, amihez a leginkább értettek: a világ minden tájáról érkező embereket saját specialitásukkal boldoggá tenni.

{1} Nagymama.

{2} Jó reggelt!

{3}    Miért?

{4}  Érted?

{5} Kávés, étcsokoládés fagylaltkehely.

{6} Palota; így nevezik Olaszországban a régi, elegánsabb épületeket.

{7} Tér.

{8} Kézműves fagylalt.

{9}  Eper és bazsalikom.

{10} Szünet?

{11} Rózsás mandulafagylalt.

{12} Rongyoskifli, a croissant olasz neve.

{13}  Rendben.

{14} Lányok.

{15} Szépségek, szépségeim.

{16}  Citromház.

{17} Fagyizó.