A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: The Rise of Magicks

St. Martin’s Press, New York, 2019

Fordította: Tóth Gizella

Tördelés: Kovács Mária

Borító: Szabó Vince

Copyright © 2019 by Nora Roberts

Cover copyright © Szabó Vince, 2021

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-171-8

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Bruce-nak és az otthonnak, a családnak,
amelyet együtt teremtettünk.

ELŐSZÓ

A pajzsra, a hét közül az egyikre, amelyet az időtlen múltban kovácsoltak a sötétség visszafogására, egyetlen csepp vér hullt.

Így a pajzs meggyengült, és a sötétség egy pók türelmével várakozott, miközben az évtizedek teltek, és a seb a fű és a föld alatt terjedt.

Aztán az utolsó napján annak, ami volt, egy jó ember tudtán kívül rést nyitott a pajzson. A sötétség halálos fertőzéssel jutalmazta, amely férjről feleségre, szülőről gyermekre, idegenről idegenre terjedt.

Miközben a haldokló világ szédülten tántorgott, alapjai – a kormányok, a technológia, a törvények, a közlekedés, a kommunikáció – semmivé porladtak.

A világ bummokkal és nyüszítéssel, vérrel és fájdalommal, félelemmel és rettegéssel ért véget. Egy pénztáros, amint átadja a visszajárót a vásárlónak, anya, aki a gyermekét szoptatja, üzletember, aki kézfogással pecsételi meg az egyezséget… ezek és oly sok egyszerű kapcsolat mérgezett felhőként terjesztették a halált az egész világon.

És milliárdok hullottak el.

Végzetnek nevezték – mert az is volt –, egy halálosan gyors betegség, amelynek nincs gyógymódja, s amely ugyanolyan vidáman ölte meg a gazembereket és ártatlanokat, az államférfiakat és anarchistákat, a kiváltságosakat és a nincsteleneket.

Miközben milliók haltak meg, azok, akik túlélték, az immunisak küzdöttek, hogy még egy napot éljenek, élelmet találjanak, megvédjék a menedéküket, elmeneküljenek az elszabadult, féktelen erőszak elől, valahogy elkerüljék azt. Mert néhányan még ezekben a legszörnyűbb órákban is gyújtogattak, fosztogattak, megerőszakoltak másokat, gyilkoltak az ölés puszta öröméért.

Fény szikrázott át a világot beburkoló mérgező felhőn. A sötétség lüktetett. A régóta szunnyadó erők felébredtek. Döntésüknek megfelelően néhányan fényesen virágoztak, mások feketén. De virágoztak.

A mágia morajlani kezdett.

Egyesek örömmel fogadták a csodákat, míg mások féltek tőlük… és akadtak, akik gyűlölték.

A másság, aki nem olyan, mint én, mindig gyűlöletet kelt egyes szívekben. Azoknak, akiket bűbájosaknak neveztek, szembe kellett nézniük azok félelmével és gyűlöletével, akik vadásztak rájuk. Kormányok, amelyek elkeseredetten igyekeztek fenntartani a saját hatalmukat, megpróbálták összegyűjteni és bebörtönözni őket, hogy aztán kísérletezzenek rajtuk.

A varázserővel bírók felvették a harcot, vagy elbújtak azok elől, akik egy kegyetlen és keserű istent szólítottak kínzásra és pusztításra, vagy akik oly szorosan összefonódtak saját bigottságukkal, mint a szerelmükkel.

És akik sötéten virágoztak.

Egy viharos éjszakán világra jött a gyermek, akinek fénye egy jó ember halálának pillanatában szikrázott fel. Szerelemből és áldozatból, reményből és küzdelemből, erőből és bánatból származott.

Az élet első kiáltásával, egy anya könnyeivel és az őt tartó férfi erős kezével a harcos, a vezető, a Kiválasztott megtette az első lépést a sorsa felé.

A mágia lüktetni kezdett.

A következő években háborúk dúltak az emberek közt, a sötétség és világosság közt, azok közt, akik a túlélésért küzdöttek és építeni akartak, és azok közt, akik pusztítani akartak, s a romokat uralni.

A gyermek nőtt, ahogy az ereje is. Tanulással, hibákkal és sikerekkel tette meg a következő lépéseket. Akkor a hittel és csodálkozással teli ifjú lány benyúlt a tűzbe, és felvette a kardot és a pajzsot. És a Kiválasztottá lett.

A mágia növekedni kezdett.

ELSŐ FEJEZET

Vihar tombolt. Vad, szél korbácsolta esővel, sistergő villámcsapásokkal és robajló mennydörgéssel zúgott körülötte. Benne örvénylett a harag áradata, melyről tudta, hogy el kell fojtania.

Ma éjjel halált oszt a kardjával, a hatalmával, a parancsaival. Minden csepp kiontott vér az ő kezéhez tapad… ez volt a parancs terhe, s ő elfogadta.

Még nem volt húsz.

Fallon Swift megérintette a csuklóján viselt bilincset, amelyet abból a fából varázsolt, amelyet indulatból elpusztított.

Solas don Saol.

Fény az életért.

Ő faragta bele a szavakat, hogy ne feledje, sohasem szabad haragból pusztítania.

Ma éjjel halált oszt, gondolta újra, de ezzel segít másoknak élni.

A viharon át tanulmányozta a fogolytábort. Mallick, a tanára elvitte őt egy hasonlóhoz a tizennegyedik születésnapján. De míg az elhagyatott volt, s csak a fekete mágia bűze, a halottak elszenesedett maradványai, és a megkínzottak halálkiáltásai kísértették, itt több mint hatszázan voltak – kétszáznyolcvan alkalmazott és háromszázharminckettő rab.

A jelentések szerint negyvenheten a rabok közül még nem érték el a tizenkét éves kort.

A létesítmény – az elkülönítő központ – minden négyzetcentimétere, minden egyes helyiség, a folyosók, a kamerák, a riasztók a fejében voltak. Részletes térképet készített, hónapokon át tervezte ezt a mentést.

Ez lesz az elmúlt három év legnagyobb mentőakciója. Három éve, hogy a családjával elhagyta az otthonát, hogy New Hope-ba jöjjön. Három éve, hogy szervezni kezdte a seregét.

Ha elbukik…

Egy kéz markolta meg a vállát, megnyugtatta, mint mindig. Fallon elfordította a fejét, és az apjára nézett.

– Menni fog – mondta Simon.

Fallon nagyot fújt.

– Elvarázsolni a biztonsági kamerákat – mormolta, és gondolatban továbbította a manóknak, hogy ők is továbbadják a szót.

Most a megfigyelők csak a fákat, az esőt és a mocsaras talajt látják a monitorokon.

– Riasztókat hatástalanítani.

A többi varázslóval együtt gondosan elvégezte a varázslatot, mialatt a vihar tombolt.

Amikor a soron végigfutott a „minden tiszta” jelzés, Fallon a belé nyilalló fájdalomról tudomást sem véve kiadta a parancsot:

– Íjászok, előre!

Az őrtornyokat gyorsan és csendben kell kiiktatni. Érezte, hogy Tonia, a vezető íjász, barátnője és vér a véréből nyílvesszőt helyez az íjra, és elengedi.

Szürke szeme összeszűkült, ahogy figyelte, amint a nyilak célba találnak, és a férfiak elhullanak a börtön falainak négy sarkában álló tornyokban.

Behatolt, az erejét használta az elektromos kapuk hatástalanításhoz. Jelzésére a csapatok átáramlottak a bejáraton, a manók átmásztak a falakon vagy kerítéseken, az alakváltók karmaikat használva ugrottak, a tündérek halk szárnysuhogással siklottak át.

Időzítés, gondolta, ahogy Flynn-nel, a manók parancsnokával és Toniával beszélt telepatikus úton. Egyszerre törik be a három ajtót, és mindegyik parancsnok a legfontosabbakra összpontosítja a csapatait. A kommunikációs rendszer elpusztítására, a biztonsági berendezések megsemmisítésére, a fegyverraktár elfoglalására, a labor biztosítására. De mindenekfelett a rabok védelmére.

Még egy utolsó pillantást vetett az apjára, és látva a bátorságot és az elszántságot az arcon, amelyben teljesen megbízott, kiadta a parancsot.

Kardot rántva felrobbantotta a zárakat a főbejárat ajtaján, majd berontott, és kinyitotta a második ajtót is.

Elméje egy részét most betöltötte a Hatterason lévő börtön, a látomások, amelyeket tizennégy évesen hívott ott elő. Annyira ugyanaz!

De itt a katonák éltek, a fegyverükért nyúltak. Kitört ugyan a lövöldözés, de ő lesújtott, lángra lobbantva az oldalfegyvereket, amelyek hólyagosra égették a férfiak kezét, akik üvöltöttek a fájdalomtól. Fallon a kardjával és a pajzsával hadakozva utat vágott magának az ellenségen keresztül.

Miközben átverekedte magát rajtuk, kiáltásokat, nyöszörgést és esdeklést hallott az acélajtók mögül, érezte a bezártak félelmét, a szörnyű reményt, a fájdalmat és a zavart.

Az érzelmek kavalkádja csontja velejéig átjárta, levágott egy katonát, aki a kommunikátorhoz igyekezett, kardjával kettészelte a rádiót, amely nyomán elektromos kisülés futott végig az egész rendszeren.

Szikraeső hullt, és a monitorok elsötétedtek.

Csizmák dobbantak a fémlépcsőkön, és halál, még több halál várta őket, ahogy nyilak szelték át a levegőt. Fallon elkapott egy golyót a pajzsával, és visszaküldte a lövészbe, miközben az acélajtó felé fordult, amelyet valakinek a börtönön belül sikerült biztosítania.

Kirobbantotta, azzal kettőt leterített a túloldalon, és a megcsavarodott, füstölgő fémen átugorva a harmadikba mártotta a kardját, mielőtt továbbrohant a lefelé vezető lépcsőhöz.

Csatakiáltások harsantak mögötte. A csapatai szétszóródtak, elözönlötték a barakkokat, az irodákat, az étkezdét és a konyhát, a gyengélkedőt.

De ő és a vele lévők a laboratórium és a hozzá tartozó borzalmak kamrája felé siettek. Ott újabb acélajtó várta őket. Át akarta ütni az erejével, de egy leheletnyivel a robbanás előtt megálljt parancsolt magának, mert érzett odabent valamit, valami sötétet.

Fekete és halálos mágiát.

Felemelte a kezét, hogy megállítsa a csapatát. Türelmet erőltetve magára kémlelt: magas lány manó készítette bakancsban és bőrmellényben, fekete haja rövid, tekintetét elhomályosította az erő.

– Hátrébb! – parancsolta, s a pajzsát a vállára vette, a kardot visszalökte a hüvelyébe, majd kezét az ajtóhoz tartotta, a zárakhoz, a mély kerethez, a vastag fémhez.

– Kelepce – mormolta. – Ha benyomjuk, kirobban. Álljatok félre!

– Fallon!

– Állj félre! – mondta az apjának. – Semlegesíthetném, de az túl sokáig tartana. – Újra a kezébe vette a pajzsot és a kardot. – Három, kettő…

Erejét az ajtóra irányította. Fény a sötétség ellen.

Az ajtó tüzet köpködve kitört, lángoló fémdarabokat szórva szerteszét. Repesz koppant a pajzsán, suhant el mellette, és a falba csapódott mögötte. Fallon belevetette magát a tűzesőbe.

Meglátta a vizsgálóasztalhoz bilincselt, meztelen, üveges tekintetű, üres arcú férfit. Egy másik, laborköpenyt viselő alak hátravetette magát, cigánykerekezett, és szinte követhetetlen sebességgel felmászott a hátsó falon.

Fallon a mennyezetre irányította az erejét, és a laborkabátos férfi rongycsomóként hullott alá, közben Simon kitért a harmadik felé sújtó szikéje elől, mielőtt egy gyors mozdulattal átdöfte volna.

– Keressetek még másokat! – parancsolta Fallon. – Lefoglalni az összes feljegyzést. Ketten biztosítsák ezt a részleget, a többiek kifelé, tisztítsátok meg a szintet. – Az asztalhoz bilincselt férfihoz lépett. – Tud beszélni?

Hallotta a férfi elméjét, érzékelte a küzdelmét, hogy szavakat formáljon.

Megkínoztak. Nem tudok mozogni. Segítsen! Segít?

– Azért vagyunk itt, hogy segítsünk.

Nézte a férfi arcát, miközben a kardját a hüvelyébe lökte. Kizárta tudatából a felette zajló harc káoszát, és elméjét a férfiéhoz kapcsolva tartotta.

– Van itt egy nő! – kiáltotta Simon. – Begyógyszerezték, összevagdalták, de lélegzik.

Bántottak, bántottak. Segítsen!

– Igen – mondta Fallon, és kezét az egyik bilincs fölé tartotta, mire az kinyílt. – Mióta van itt?

Nem tudom. Fogalmam sincs. Kérem! Könyörgök!

Fallon megkerülte az asztalt, és a férfi másik kezén lévő bilincset is kinyitotta.

– Az előtt választotta a sötét oldalt, hogy idejött, vagy utána? – kérdezte.

A férfi felemelkedett, és vigyorogva villámot küldött felé. Fallon a pajzsával hárított, saját gonoszságával nyársalva fel a férfit.

– Azt hiszem, már sohasem tudjuk meg – motyogta maga elé.

– Jézus Krisztus, Fallon!

Simon vállán az alélt asszonnyal, tüzelésre kész pisztollyal állt.

– Biztosra kellett mennem. El tudod vinni egy orvoshoz?

– Igen.

– Mi elintézzük a maradékot.

Amikor végeztek, negyvenhárom ellenséges fogoly várt elszállításra. A többieket eltemették. Jöttek az orvosok, hogy ellássák mindkét oldal sebesültjeit, közben Fallon belekezdett a cellákban tartott személyek ellenőrzésének fáradságos munkájába.

Tudta, hogy néhány közülük olyan lesz, mint a laborban lévők. Mások elméje megzakkant, és a megzakkant elme veszélyes lehet a többiekre.

– Tarts egy kis szünetet – mondta neki Simon, és kávét nyomott a kezébe.

– Van néhány bizonytalan.

Megitta a kávét, közben apja arcát tanulmányozta. Simon letörölte a vért, mogyoróbarna szeme tiszta volt. Régen, egy másik világban katonaként szolgált, s ebben ismét katona volt.

– Be kell költöztetnünk őket az egyik egészségügyi központunkba, mielőtt szabadon elmehetnek. Miért érzem mindig úgy, mintha fogolyként tartanánk őket?

– Nem kellene, mert nincs így. Néhányuk sohasem fog teljesen rendbe jönni, s mi mégis hagyjuk elmenni őket, hacsak nem jelentenek valós veszélyt. Most pedig áruld el, honnan tudtad, hogy az a laborasztalhoz bilincselt gazember a rosszfiúkhoz tartozott.

– Először is, nem volt olyan erős, mint amilyennek képzelte magát, és ez előtűnt. De logikusan nézve, a varázslat az ajtón boszorkányság volt. A laborban lévő másik mágus manó volt. Rossz manó – tette hozzá félmosollyal az ajkán. – A manók ügyesen átjutnak a zárakon, de varázslatot nem tudnak rájuk tenni. Éreztem a pulzusát, amikor kinyitottam az első bilincset, szinte dübörgött. Ez nem lehetett volna, ha bénító gyógyszerek hatása alatt áll.

– De kinyitottad a második bilincset is.

– Ő maga is meg tudta volna tenni. – Fallon vállat vont. – Reméltem, hogy kivallathatom, de… ez van. – Kiitta a kávé maradékát, s közben hálát adott anyjának és a többi boszorkánynak, akik létrehozták a trópusi övezetet, hogy kávébabot termesszenek. – Tudod már a nő státuszát, akit ledobtak az asztalról?

– Tündér. Soha többé nem fog repülni… a bal szárnya nagy részét levágták… de életben van. Anyád elvitte a mobil orvosi rendelőbe.

– Jó. A tündér szerencsés, hogy csak lelökték az asztalról, és nem ölték meg. Amint elláttuk a sérült foglyokat, szükségem van rád a kihallgatásnál. Tudom, hogy ez nehéz neked – tette hozzá. – Katonák, és a legtöbbjük csak parancsot teljesít.

– Katonák – értett vele egyet Simon –, akik tétlenül álltak, sőt, segédkeztek, mialatt a foglyokat kínozták, a gyerekeket cellákban tartották. Nem, kicsim, egyáltalán nem nehéz nekem.

– Meg tudnám nélküled is csinálni, mert meg kell tennem, de nem tudom, hogyan.

Simon puszit nyomott a homlokára.

– Sohasem kell kitalálnod.

Fallon beszélt a varázserővel bíró gyermekekkel, akiket elszakítottak varázstalan szüleiktől, kettőt újraegyesített – vér szerinti vagy választott – szülőjével, akit egy másik cellába zártak.

Beszélt azokkal, akik évek óta rabságban sínylődtek, és olyanokkal, akiket csak napokkal azelőtt gyűjtöttek be.

Mindegyiküket ellenőrizte a – most már elhunyt – börtönparancsnok által vezetett nagyon pontos nyilvántartás alapján, áttekintette a laboratóriumban végzett kísérletek borzalmas jegyzőkönyveit.

Mindkét ott dolgozó sötét varázsló – a boszorkány és a manó – titkolta a valódi természetét, így az információk nem jeleztek bűbájosakat a személyzet tagjai közt.

A felderítésnek is megvannak a korlátai, gondolta, amikor a boszorkányt megjelölte elhunytként, a manót pedig hadifogolyként.

A vihar elült, és hajnalodott, amikor utoljára végigment a létesítményen. A takarítószemélyzet már azon dolgozott, hogy felsúrolja a betonpadlókat, a falakat, a lépcsőket megfestő vért. Az utánpótláscsapat összeszedett mindent, amit érdemes elvinni: a fejadagokat, a felszerelést, a járműveket, a fegyvereket, a ruházatot, a cipőt, a csizmát, az orvosi felszerelést. Mindent leltárba vesznek, majd kiadják oda, ahol a legnagyobb szükség van rá, vagy elraktározzák, amíg szükség nem lesz rá.

A temetésért felelős egység sírokat ásott. Túl sok sírt, gondolta Fallon, miközben odakint, a sáros talajon sétált. De a sajátjaiknak aznap egyetlen sírt sem kellett ásni, így ez jó napnak volt mondható.

Flynn bukkant elő az erdőből, az oldalán a farkasával, Lupával.

– A foglyok közül hétnek további kezelésre van szüksége – mondta. – Édesanyád segít, hogy Cedarsville-be szállítsák őket. Az a legközelebbi kórház, ahol el tudják őket látni. A többiek úton vannak a hatterasi fogolytáborba.

– Remek.

Flynn hatékony és gyors, gondolta, de végül is manó, ráadásul szilárd, mint a szikla, amelybe bele tud olvadni. Még kamasz volt, amikor Fallon anyjával és vér szerinti apjával találkozott.

Most már férfi, és egyike a parancsnokoknak.

– Szükségünk lesz egy egymást váltó biztonsági egységre itt – folytatta. – A Hatteras közel jár a teljes kihasználtsághoz, ezért erre a létesítményre is szükségünk lesz. Jöhetnek ide is, amikor nem végeznek, vagy csak egy újabb adag fogolyszállítmányt hoznak.

Felsorolt néhány nevet, köztük az öccséét, Colinét is.

– Elintézem – mondta Flynn. – De Colin bekapott egy golyót az akció során, szóval…

– Micsoda? – pördült Fallon a férfi felé, és keményen megragadta a karját. – Hogyhogy csak most hallok róla?

– Te vagy a Kiválasztott, de a Kiválasztott anyja egyenesen félelmetes, ezért amikor azt mondja, hogy ne beszéljek róla, nem beszélek róla. Colin jól van – tette hozzá Flynn sietve. – A jobb vállába kapott golyót, de már kivették, és gyógyul a sebe. Gondolod, hogy az anyád az ellenség sebesültjeivel foglalkozna, ha a fia nem lenne jól?

– Nem, de…

– Nem akarta elterelni a figyelmedet, ahogy az öcséd sem, akinek nagyobb a dühe, mint a fájdalma. Az apád már berakta a New Hope-ba visszainduló egységbe.

– Oké, rendben. – De elkeseredetten túrt bele rövid hajába. – A francba!

– Háromszázharminckét embert szabadítottunk ki, és senkit sem vesztettünk. – A magas és karcsú, átható tekintetű Flynn az épület felé nézett. – Senkit sem fognak ismét megkínozni ezen az átkozott helyen. Örülj a győzelmednek, Fallon, és menj haza. Itt tiszta a terep.

A lány bólintott, és az erdő felé indult, mélyen belélegezte a nedves föld és a csöpögő levelek illatát. Ezen a mocsaras vidéken, amely valaha a karolinai határ mellett fekvő Virginia volt, rovarok zümmögtek, és tömör falként magasodott a cserje, amelyről tudta, hogy szömörce.

Továbbsétált, míg el nem ért a ragyogó reggeli nap alkotta fénykörhöz, ahol megállt, hogy Laochot hívja.

A hatalmas és fehér alikornis ezüst szárnyait széttárva lesiklott a földre, ezüst szarva csillogott.

Egy pillanatra, mert a győzelem ellenére holtfáradt volt, Fallon a paripa erős nyakához szorította az arcát. Abban a pillanatban csak egy füstszürke szemű lány volt, tele fájdalmas zúzódásokkal, az ingén, nadrágján és csizmáján a meggyilkoltak vére száradt.

Aztán lóra pattant, kihúzta magát az aranyszínű bőrnyeregben. Gyeplőt vagy zablát nem használt.

– Baile – mormolta. Haza.

És Laoch felemelkedett a reggeli kék égbe, hogy hazavigye.

Házuk a New Hope-i barakkok és a farm közt állt, ahol Eddie és Fred nevelte a gyerekeit, és kukoricát termesztett. Amikor megérkezett, az apja már a verandán várta, csizmáját a korlátra téve, a kezében egy bögre kávéval.

Lezuhanyozott, jegyezte meg Fallon magában, mert apja dús, barna haja még mindig nedvesen csillogott. Simon felállt, leballagott hozzá, kezét Laoch nyakára simította.

– Menj be, és nézd meg az öcsédet. Alszik, de jobban fogod érezni magad tőle. Ellátom Laochot, aztán mindkettőnket vár a reggeli a sütőben.

– Tudtad, hogy megsérült.

– Tudtam, hogy megsérült, és azt is, hogy jól van. – Simon egy pillanatra elhallgatott, amikor Fallon leroskadt. – Édesanyád azt mondta, ne mondjam el, amíg nem végeztél. Márpedig, ha ő megmond valamit…

– Az meg van mondva. Saját szememmel akarom látni, aztán lezuhanyozom. Utána jólesne az a reggeli. Travis és Ethan?

– Travis a barakkoknál dolgozik néhány újonccal. Ethan odaát van Eddie-nél és Frednél, a jószágoknál segít.

– Jól van.

Most, hogy már tudta, hol van a másik két fivére, indult, hogy megnézze Colint.

Bement a házba, amely otthonul szolgált, de Fallon kételkedett benne, hogy az lesz-e valaha. A farm, ahol született és nevelkedett, örökre az jelenti neki az otthont. De ez a ház célt szolgált, akárcsak az erdei kunyhó, ahol Mallick kiképezte.

Felment a lépcsőn, belépett Colin szobájába, ahol öccse egy meglehetősen gyalázatos bokszerben nyúlt el az ágyán, és bőszen horkolt.

Odament hozzá, és könnyedén, nagyon könnyedén a vállára tette a kezét. Merev és sajog, állapította meg, de a tiszta seb máris jól gyógyult.

Az anyjának komoly képességei vannak, emlékeztette magát. Mégis ott maradt még egy percig, megérintette fivére haját, amely néhány árnyalattal sötétebb szőke volt, mint az anyjuké, és amelyet manapság Colin rövid, tömött fonatban viselt, mert úgy vélte, a harcosok így hordják.

A teste viszont tényleg egy harcos teste volt, izmos és kemény, a bal lapockáján egy tetovált, összetekeredett kígyóval (amely tizenhat éves korában, szülői engedély nélkül készült).

Egy pillanatra még ott maradt a szoba káoszában… öccse még mindig gyűjtötte az apró kincseket, amelyek valami módon megragadták. Furcsa alakú érmék, kövek, üvegdarabok, huzalok, régi palackok. S láthatóan továbbra sem tanulta meg felakasztani, összehajtogatni vagy eltenni a ruháját.

Fallon három fivére közül ő volt az egyetlen, akinek nem volt varázsereje… és a három közül az egyetlen, aki úgy tűnt, katonának született.

Hagyta hát aludni, ismét lement a földszintre, majd az alagsorba, a saját szobájába.

Colinétól eltérően az ő szobájában szigorú rend uralkodott. A falakra térképeket tűzött ki, kézzel rajzoltakat vagy nyomtatottakat, régieket és újakat. Az ágy lábánál álló ládában könyvek voltak, regények, életrajzok, történelemmel, tudományokkal vagy varázslással foglalkozó könyvek. Az íróasztalán tartotta a csapatokkal, a civilekkel, a képzéssel, a bázisokkal, a börtönökkel, az élelmiszer- és gyógyszerkészlettel, a hadműveletekkel, a varázslatokkal, az ügyeleti renddel és váltásokkal kapcsolatos aktákat.

Az ágy melletti állványon egy fehér gyertya és egy kristálygömb volt… annak a férfinak az ajándékai, aki kiképezte.

Levetkőzött, ruháját a mosásra várók kosarába dobta, és egy szívből jövő sóhajjal a zuhany alá lépett, hogy lemossa a vért, az izzadságot, a csata mocskát és bűzét.

Farmert vett fel, amely a térdénél kikopott, és alig ért a bokájáig, és pólót, amely bő volt karcsú alakjára. A tartalék bakancsát húzta fel, amíg a csatában viseltet ki nem pucolja.

Felkötötte a kardját, majd felment, hogy megreggelizzen az apjával.

– Anyád visszajött – mondta Simon a sütőhöz lépve, hogy kivegye a tányérokat. – A klinikán van, de visszajött.

– Reggeli után odamegyek.

Gyümölcslevet választott, mert valami hűvösre vágyott.

– Aludnod kell, kicsim. Huszonnégy órája fent vagy.

Rántotta, ropogósra sült szalonna. Úgy vetette rá magát az ételre, mint akit éhhalál fenyeget.

– Te is – jegyezte meg.

– A visszafelé úton aludtam egy keveset, és mielőtt ideértél, volt egy kis tornácszundi is, ahogy apám szokta hívni.

Fallon újabb adag rántottát lapátolt be.

– Nem sérültem meg. Egyetlen árva karcolás sincs rajtam. A katonák, akiket vezettem, megsebesültek. Colin megsebesült. Rajtam meg egy karcolás sincs.

– Korábban volt – fogta meg a kezét Simon. – Lesz is még.

– Látnom kell a sebesülteket, és nekik is látniuk kell engem… és a megmentetteket. Aztán alszom.

– Veled megyek.

Fallon a mennyezetre pillantott, az odafent alvó harcosra gondolt.

– Colinnal kellene maradnod.

– Visszahívom Ethant, hogy mellette legyen. Anyád azt mondta, valószínűleg délutánig alszik.

– Rendben. Mit tudunk a foglyokról? – kérdezte, és Simon felsóhajtott.

– Vegyes társaság. Néhány keménylegény tele gyűlölettel és a mágiától való félelemmel. Idősebbek, és nem valószínű, hogy meg tudjuk változtatni őket. De talán a fiatalabbak közül néhányat képesek leszünk tanítani.

– Látniuk kell a laborfelvételeket. Látniuk kell, ahogy az embereket begyógyszerezik, kikötözik, megkínozzák, kísérleteznek rajtuk csupán azért, mert mások.

Bár felfordult a gyomra attól, aminek a börtönben tanúja volt, folytatta az evést. Üzemanyagra volt szüksége, hogy tovább működjön.

– Hadd tanuljanak abból!

Simon kihallotta a keserűséget a hangjából, és ismét megsimogatta a kezét.

– Egyetértek. De várni kellene vele néhány napot. Sokuk arra számít, hogy megkínozzuk és kivégezzük őket. Meg kell mutatnunk, hogy rendesen, emberi módon bánunk a foglyainkkal.

– Aztán nézzék meg az ellenpéldát – fejezte be Fallon. – Rendben. De néhányan sohasem változnak meg, igaz?

– Igaz.

Fallon felállt, a tányérokat a mosogatóhoz vitte, hogy elmossa.

– Nincs értelme megkérdezni, hogy miért, de folyamatosan oda jutok vissza. Húsz évvel ezelőtt megsemmisült a világ, amelyet te és anyu ismertetek. Milliárdok pusztultak el szörnyű halállal a Végzet miatt. Mi maradtunk, apa, és mi öljük egymást.

Fallon visszafordult a mosogatótól, és megnézte magának a férfit, ezt a jó embert, aki a világra segítette, aki szerette, aki vele harcolt. Katona volt, aki farmerré lett, s a farmer most ismét katonaéletet élt.

Nem volt varázsereje, gondolta, de ő volt minden, amit a fény jelképez.

– Nem gyűlöltél, és nem féltél – mondta. – Megnyitottad az otthonod, aztán az életed egy idegen, egy üldözött boszorkány előtt. Elzavarhattad volna, s a méhében engem, de nem tetted. Miért nem?

Mennyi válasz! – gondolta Simon, s választott egyet.

– Anyád csoda volt, s te is őbenne. A világnak szüksége van csodákra.

Fallon rámosolygott.

– Megkapja, akár készen áll rá, akár nem.

Apjával együtt lovagolt a városba Grace-en, hogy egy kis törődés és mozgás jusson a kancájának. A körülöttük hullámzó dombok nyári zöldben pompáztak, és vadvirágoktól tarkállottak. Érezte a frissen kizsendült vetés illatát, hallotta a kiáltásokat és a fémcsörgést a barakkokból, ahol az újoncok kiképzése zajlott.

Kisebb szarvascsorda bukkant elő az erdőből, hogy a fákkal sűrűn benőtt, meredek gerincen utat vágjon magának. Fent az égbolt az éjszakai vihar után halvány és reményteli kék volt.

Az elhagyott autóktól és teherautóktól megtisztított út New Hope felé kanyargott. A járműveket fáradságos munkával mind elvontatták egy távoli garázsba javítás vagy szétszerelés céljából.

A házak, gondolta Fallon, most már jó állapotban vannak, és a legtöbbjük lakott. Azokat, amelyeket nem lehetett megmenteni, a járművekhez hasonlóan darabokra szedték. Fát, csöveket, csempéket, vezetékeket, mindent elvittek, ami használható volt. A visszanyert földeken marhacsordák, tejelő tehenek, kecskék, juhok, néhány láma és még több ló legelt a gondosan karbantartott kerítések mögött.

Az út egyik kanyarulatánál a mágia lüktetése áradt a Trópusokból, amit az anyja segített létrehozni. Citrusfélék, olajfák, pálmák, kávébab, bors és más gyógy- és fűszernövények nőttek itt. A betakarítást végző munkások megálltak, hogy integessenek.

– Csodák – mondta Simon egyszerűen.

Miután áthaladtak az ellenőrzési ponton, belovagoltak New Hope-ba, amely egykor, a Végzet legvadabb pusztítása idején csak halottak és szellemek városa volt. Most több mint kétezren éltek itt, és emlékfa zöldellt a holtak tiszteletére. A közösségi kertek és az üvegházak, két kegyetlen támadás helyszíne, tovább virágoztak és fejlődtek. A közösségi konyha, amelyet az anyja még Fallon születése előtt alapított, mindennap ételt szolgált fel.

A vér szerinti apjáról elnevezett Max Fallon Mágusakadémia, a New Hope-i iskolák, a városháza, a cserekereskedelemre nyitott üzletek, a Fő utcát szegélyező otthonok, a klinika, a könyvtár, az izzadsággal, elszántsággal, áldozatvállalással visszanyert élet.

Vajon mindez nem másfajta csoda? – tűnődött.

– Hiányzik neked a farm – mondta, miközben lovaikat a kipányvázásra szolgáló oszlopokhoz és vályúkhoz vezették.

– Majd visszamegyek.

– Hiányzik neked a farm – ismételte Fallon. – Értem hagytad ott, így valahányszor New Hope-ba jövök, örülök, hogy egy jó helyért hagytad ott, ahol jó emberek élnek.

Leszállt Grace-ről, és megsimogatta, mielőtt a gyeplőt a korlátra hurkolta.

Apjával együtt ballagott a valahai általános iskola épülete felé, ahol most a New Hope-i klinika kapott helyet.

Az évek során több változás is történt – Fallon a kristálygömbön át visszament, hogy megnézze, hogyan kezdődött az egész. Az előcsarnokba székeket tettek ki a vizsgálatra vagy felülvizsgálatra váróknak. Egyik részében az elhagyott házakból összeszedett játékokat és könyveket tartották.

Két apróság építőkockával játszott, az egyik boldogan verdesett a szárnyával. Egy állapotos nő szorgosan csattogtatta a kötőtűit domborodó hasa fölött. Egy tinédzser unottan terpeszkedett egy másik széken. Egy öregember görnyedten ült, zihálva, sípolva kapkodta a levegőt.

Amikor az irodák felé fordultak, Hannah Parsoni, a polgármester lánya, Duncan és Tonia húga, sietett végig a jobb oldali folyosón, egyik kezében csíptetős táblával, a nyakában sztetoszkóppal.

Dús, sötétszőke sörényét hosszú copfba fogta össze a tarkóján. Melegbarna szemében öröm csillant, amikor megpillantotta őket.

– Reméltem, hogy mindkettőtöket látlak. El vagyunk havazva – tette hozzá –, szóval csak egy percem van. Rachel megkért, hogy az előjegyzett és a járóbetegekkel foglalkozzak, de segítettem a sebesültek triázsolásánál is. Senkit sem vesztettünk el. Néhányan a kiszabadítottak közül…

Olyan mély együttérzés áradt belőle, hogy Fallon a bőrén érezte a hullámait.

– Néhányuknak hosszabb kezelésre és tanácsadásra lesz szükségük, de egyikük sincs kritikus állapotban. Lana… csodálatos! Hogy van Colin?

– Alszik – mondta Simon.

– Nincs láza, nem fertőződött el a sebe – tette hozzá Fallon.

– Gondoskodj róla, hogy édesanyád is megtudja. Igaz, tudja már, de segít, ha a te szádból hallja.

Hannah gondoskodón feléjük nyújtotta a kezét, hogy megérintse őket.

– Fáradtnak tűntök mindketten.

– Talán varázsolnom kellene egy kis…

Ahogy az arcához emelte a kezét, Hannah megfogta.

– Csillogást? Inkább ne tedd. Látniuk kell rajtad az erőfeszítést. Tudniuk kell, mi az ára a szabadságuknak. Hogy te is megfizeted érte az árat.

Megszorította Fallon kezét, aztán továbbindult.

– Helló, Mr. Barker, menjünk hátra, hogy megnézhessem.

Az öreg hörgött, zihált.

– Megvárhatom az orvost.

– Menjünk hátra, hogy vethessek magára egy pillantást. Felkészítem, mire Rachel megjön.

Sértődés helyett megnyugtat, hízeleg, gondolta Fallon. Ez volt Hannah… Hannah, aki lényegében gyerekkora óta orvosnak tanult, képezte magát, és évekig segédorvosként szolgált a mentőakciókban.

A türelem is Hannah varázserejének egyik formája, döbbent rá Fallon.

Látott egy lányt az irodában, aki fürgén dolgozott a számítógépen… olyan képesség volt ez, amelyet neki még nem sikerült teljesen elsajátítania. Aprilnek hívják, jutott eszébe a lány neve. Tündér, és hozzá hasonló korú. A két évvel azelőtti támadásban sérült meg.

A támadásban, amelyet Fallon saját vére, az unokatestvére, nemzőapja öccsének és asszonyának a lánya indított. Sötét bűbájosak, akik elsősorban az ő halálát akarták.

A lány felnézett, az arcán mosoly ragyogott fel.

– Helló, szia. Lanát keresed?

– A sebesülteket akartam látni… azokat, akik készen állnak rá.

– A kiszabadított foglyok, akiket elláttunk és kiírtunk, az iskola dísztermében vannak, a mentőakcióban részt vevő katonákat szintén elláttuk, és hazaküldtük, vagy vissza a kiképzőtáborba. A többiek a kórtermekben vannak. Jonah és Carol vizitet tart, Ray figyeli azokat, akiket orvosi szempontból rendben találtunk. Amolyan „mindenki a fedélzetre!” reggelünk volt. És most? – Arcát ragyogó, tündérmosoly derítette fel. – Rachel és Lana babát segít a világra.

– Babát?

– Az egyik fogoly…

– Lissandra Ye, alakváltó farkas – fejezte be Fallon a mondatot… elolvasott minden feljegyzést. – Még majdnem nyolc hete volt hátra.

– Az idefelé úton kezdett vajúdni. Nem tudták megállítani. – A hangjában aggodalom bujkált, ezért April összeszorította a száját. – Felállítottak valamiféle koraszülött intenzív részleget, amennyire tőlük telt, de látszott, hogy Rachel aggódik, annak ellenére, hogy Jonah azt mondta, nem lát halált. Látná, ugye? – April megnyugtatást várt. – Jonah tudná.

Fallon bólintott, aztán kilépett a szobából.

– A halál nem az egyetlen következmény – mondta halkan Simonnak. – Lissandra Ye tizennégy hónapig volt fogoly abban a börtönben. Odabent erőszakolták meg, és azután is folytatták rajta a kísérleteket, hogy teherbe esett.

– Hinned kell anyádban és Rachelben.

– Hiszek.

Végigsétált egy másik folyosón. Vizsgálókká, kezelőkké, műtőkké átalakított osztálytermek, egy terem az orvosi műszereknek, egy másik a gyógyszereknek.

Szülőszoba. Kezét az ajtóra tette, érezte az erő vibrálását. Anyja ereje. Hallotta Rachel megnyugtató hangját, a vajúdó nő nyögéseit.

– Hiszek – ismételte, s mivel a nő sorsa anyja és Rachel kezében volt, folytatta útját a tágas menza felé, amelyet azoknak a betegnek rendeztek be, akiknek hosszas kezelésre vagy megfigyelésre volt szükségük.

A guberált vagy kézzel varrt függönyök, amelyekkel az ágyakat elválasztották, furcsán ünnepi szín- és mintakavalkádot alkottak. A monitorok csipogtak. Nem elég, közel nem elég ennyi betegnek. Tudta, hogy szükség szerint váltják a pácienseket.

Látta, hogy Jonah új infúziós zacskót akaszt fel. A férfi legalább olyan kimerültnek tűnt, mint amilyennek Fallon érezte magát.

– Kezdd Jonah oldalán – javasolta Simon. – Én Carolnál kezdek.

Így Fallon Jonah-hoz és az idegen nőhöz ment, aki lehunyt szemmel feküdt az ágyán. A szeme alatt sötét és mély karikák ültek. A bőre szürkés volt, koromfekete haját brutálisan rövidre, szinte tövig levágták.

– Hogy van? – kérdezte Jonah-tól.

A férfi megdörzsölte fáradt szemét.

– Kiszáradt, alultáplált… ez mindre jellemző. Régi és friss égési sebek nagyjából a teste egyharmadán. Eltörték az ujjait, és hagyták, hogy maguktól forrjanak össze. Anyád dolgozott rajta, és úgy véljük, újra tudja majd használni a kezét. A nyilvántartás szerint több mint hét évig volt ott, egyike a legrégebbi foglyoknak.

Fallon a lázlapra nézett. Naomi Rodrigez, negyvenhárom éves. Boszorkány.

– A feljegyzések szerint magához vett egy manót.

– Dimitrit – mondta Jonah. – A vezetéknevét nem tudja, vagy nem emlékszik rá. Tizenkét éves. Jól van, ha ezt egyáltalán el lehet mondani bármelyikükről. Végül beleegyezett, hogy elmegy két nővel, akiket el tudtunk engedni.

– Oké, szeretném…

Elhallgatott, amikor a nő kinyitotta a szemét, és rámeredt. A szeme majdnem olyan sötét volt, mint az alatta húzódó karikák.

– Te vagy a Kiválasztott.

– Fallon Swift.

Amikor a nő a keze után tapogatózott, Fallon megfogta. Nem fizikai fájdalmat érez, döbbent rá, arról gondoskodtak a gyógyszerek. De a lelki gyötrelemhez nem fértek hozzá.

– A fiam.

– Dimitri. Jól van. Hamarosan őt is megnézem.

– Behozzuk magához látogatóba – tette hozzá Jonah. – Amint tudjuk. Most már biztonságban van, ahogy maga is.

– Pisztolyt szorítottak a fejéhez, így velük kellett mennem. Azt mondták, elengedik, ha velük megyek, de hazudtak. Mindig hazudtak. Begyógyszereztek engem és a fiamat. Kisfiú volt még. Nem engedték, hogy lássam, de éreztem, hallottam őt. Begyógyszereztek minket, hogy ne tudjuk használni az erőnket. Néha felpeckelték a szánkat, bekötötték a szemünket, és órákig, talán napokig bilincsben tartottak. Elvittek ahhoz a sakálhoz és az ördögeihez, akik megkínoztak. Néhányuk szégyenkezett, de azért elvittek hozzá… és tudták, mit művelnek velünk.

Ismét behunyta a szemét. Kibuggyantak a könnyei, leperegtek az arcán.

– Elvesztettem a hitemet.

– Nincs mit szégyellni rajta.

– Ölni akartam. Először csak az éltetett, hogy elképzeltem, amint mindet megölöm. Aztán már csak meg akartam halni, véget vetni az egésznek.

– Nincs mit szégyellni rajta – ismételte Fallon, és az elkínzott tekintetű szempár ismét kinyílt.

– De te eljöttél annak ellenére, hogy nem volt hitem.

Fallon közelebb hajolt.

– Lát engem? Látja bennem a fényt?

– Olyan, mint a nap.

– Én is látom magát, Naomi. Látom magában a fényt. – Amikor a nő a fejét rázta, Fallon az arcára simította szabad kezét, és hagyta, hogy a fény egy része átáradjon. – Elhomályosították, de látom a fényt magában. Látom a fényt, amely ragyogott, amely befogadott egy ijedt fiút, egy kicsi, összezavarodott és gyászoló gyermeket, és otthont adott neki. Látom a fényt, amely hajlandó volt feláldozni magát a fiúért. Látom magát, Naomi. – Fallon felegyenesedett. – Most pedig pihenjen és gyógyuljon. Elhozzuk magának Dimitrit.

– Veled harcolok.

– Majd ha meggyógyult – mondta Fallon, és a következő ágyhoz lépett.

Közel két órába telt. Tréfálkozott a katonával, aki azt állította, hogy az, hogy lelőtték, aztán összerugdosták és megtaposták, csupán egy átlagos nap volt az életében. Vigasztalta a kétségbeesetteket, megnyugtatta a zavartakat.

Mielőtt távozott, még látta a csontsovány, sötét bőrű fiút Naomi ágya szélén ülni. Akadozva, a beszéd hiányától rekedtes hangon olvasott fel a váróban talált egyik gyerekkönyvből.

Kisurrant az utcára friss levegőt szívni, s látta, hogy apja is ezt tette, és épp az anyjával csókolózik.

– Tudjátok, gyerekek, nem kell ám szobát kivennetek. Egy egész ház áll a rendelkezésetekre.

Lana harangvirágkék szemét Fallonra emelte, és elmosolyodott.

– Itt az én kislányom. – Fürgén Fallonhoz lépett, és szorosan magához ölelte. – Nagyon fáradt vagy.

– Nem vagyok vele egyedül.

– Tényleg nem. – Lana hátrahúzódott. – Senkit sem vesztettünk el. Hála istennek!

– A koraszülött babát sem?

– Őt sem. Durva volt, de végül sikerült megfordítanom. Farfekvéses volt, de Rachel nem akart császározni.

– Fiú?

– Brennan. Egy kiló kilencven deka és negyvenegy centi. Rachel még figyeli, de elégedett vele meg az anyjával is. Kemény nő.

– Te is az vagy. Most menj haza, nézd meg Colint, aztán aludj kicsit.

– Úgy lesz. Itt a váltás ideje. Menjünk mind haza.

– Még beszélnem kell a díszteremben levőkkel, aztán én is megyek.

Lana bólintott, ujjait végigfuttatta lánya haján.

– Tapasztalhatod majd, hogy néhányuknak több időre van szüksége az alkalmazkodáshoz. Katie az elszállásoláson dolgozik… nagyon sokan vannak, és többüket még nem lenne szabad magukra hagyni.

– Vannak önkénteseink, akik néhányat befogadnak – mutatott rá Simon. – Az erősebbek beköltözhetnek a házakba, amelyeket a mentés előtt előkészítettünk. De néhányan csak menni akarnak.

– Nem lenne szabad, még nem, de…

– Beszélek velük – nyugtatta meg anyját Fallon, aztán a lovakhoz kísérte. – Ugrani akarsz?

– Valójában jólesne a lovaglás. – Lana megvárta, míg Simon nyeregbe száll, felemelte a kezét, és könnyedén felugrott mögé, mintha egész életében lovagolt volna… ő, az egykori városlakó, a született New York-i. – Gyere haza hamarosan – kérte. Simon hátához simult, és átölelte.

Szerelem, gondolta Fallon, ahogy szülei ellovagoltak. Talán ez a legnagyobb csoda. Érezni, adni, tudni.

Felpattant Grace-re, és az iskola felé lovagolt, remélve, hogy meg tudja győzni a megkínzottakat, a kimerülteket, a szívükben sérülteket, hogy higgyenek.

MÁSODIK FEJEZET

Amikor Fallon hazaért, Ethant látta kijönni az istállóból. A kutyák, Scout és Jam, mint mindig, most is a nyomában ügettek. Öccse hirtelen megnyurgulása még mindig meglepte kissé. Tisztán emlékezett arra a napra, amikor megszületett, otthon, ugyanabban a nagy ágyban, amelyikben ő, Colin és Travis.

Felsírt, de Fallon fülének úgy hangzott, mintha nevetne. Amikor először a kezébe vehette, öccse ránézett elmélyült babatekintetével, és Fallon megesküdött volna rá – ahogy most is –, hogy a kisfiú rámosolygott.

A család legkisebbjeként derűs természete már abban az első nevetős felsírásban, és azóta is mindennap megnyilvánult. De már nem kisfiú, ismerte be Fallon némileg vonakodva.

Bár vékony testalkatú maradt, felszedett némi izmot. Anyjuk tejkaramella-szőke haját és szép kék szemét örökölte, de úgy tűnt, magasságban az apjukra üt, mert rövid, legfeljebb öt percnek tűnő idő alatt több centit is nőtt.

Miközben leszállt a lóról, megérezte öccsén az istálló szagát, nyilván éppen kiganézta az állásokat.

– Hogy van Colin?

– Anya szerint jól. Végig aludt, amíg anya és apa elvoltak. Valószínűleg még most is alszik. – Ethan figyelmesen megnézte magának, ahogy elvette Grace gyeplőjét, közben a kutyák felugráltak, hozzátörleszkedtek, figyelmet követeltek. – Neked is aludnod kellene.

– Fogok. Travis?

– Néhány percre hazajött, csak hogy bejelentkezzen. Átveszi Colin helyét az újoncok kiképzésénél, így vissza kellett mennie.

Lehet, hogy középső fivére nem veszítette el az ugratásra való hajlamát, de lehetett rá számítani. Mindig lehetett rá számítani.

– Grace örül, hogy elvitted egy körre – mondta Ethan, közben sikerült egyszerre hozzásimulnia a lóhoz és a kutyákhoz. Amikor állatokról volt szó, Ethan megértette a gondolataikat, az érzéseiket, a szükségleteiket. Ez volt az ő ajándéka. – Most egy sárgarépában reménykedik.

– Csak nem?

Fallon elképzelte a kertet, a sárgarépák sorait, a narancssárga dárdákat a földben, a ringó zöldet felette. Kiválasztott egyet, hagyta, hogy a gondolat megfogalmazódjon a fejében, és kinyújtotta a kezét.

És a friss, még földes répa ott volt a tenyerén.

– Ez jó volt – nevetett mellette Ethan.

– Dolgoztam rajta. – Fallon a farmerján letörölte a répáról a földet, és odaadta kedves, hűséges kancájának.

– Megjáratom, hogy lehűljön, és ellátom – mondta Ethan. – Te aludj egyet. Anya azt üzeni, van maradék tészta, ha éhes vagy. Ők is kidőltek.

– Rendben. Köszönöm, Ethan.

A fiú indult, hogy elvezesse Grace-t, aztán megállt.

– Amikor Eddie visszajött… épp odaát segítettem a farmon, amikor megjött, és azt mondta, hogy förtelmes volt, amit azokkal az emberekkel tettek, akiket megmentettetek. Förtelmes, ezt a szót használta.

– Az volt. Ez a leghelyesebb szó rá.

– Azt mondta, kisgyerekeket is bezártak oda.

– Igen. De most biztonságban vannak és szabadok. Senki sem fogja bántani őket.

Az anyjukéhoz oly hasonló kék szempár elhomályosult.

– Ugye tudod, hogy ennek semmi értelme. A gonoszságnak sosincs értelme.

Ethan mindig is a kedvességet választaná, gondolta Fallon a ház felé tartva. Gyűlölte a gondolatot, hogy mindennap háborúra készül.

Fontolóra vette a tésztát, végül úgy döntött, hogy fáradtabb, mint amennyire éhes, ezért egyenesen lefelé indult.

És a családi szobában ott találta Colint, amint rá vár. Nyilván éhesen ébredt, erről árulkodott az üres tál, tányér és pohár előtte az asztalon.

Jó jel, gondolta Fallon, akárcsak az, hogy visszatért a színe, és tiszta a tekintete.

– Hogy van a vállad?

A fiú megvonta a jó vállát, és megemelte felkötött karját.

– Jól. Anya azt mondja, hogy ma és talán holnap is viselnem kell ezt a hülye cuccot, nehogy megrántsam, és elcsesszek valamit. Az agyamra megy.

– Az megy majd az agyadra, amit tőle kapsz, ha elcseszel valamit.

– Ja, igaz. – Lehet, hogy rettenthetetlen katona, de nem olyan ostoba, hogy ujjat húzzon az anyjukkal. – Pokoli küzdelem volt, mi?

Fallon hagyta, hogy kibeszélje magából. Tudta, hogy szüksége van rá, ahogy a legtöbb nőnek és férfinak is, akiket meglátogatott a klinikán.

– Lényegében már tisztogattunk. Öregem, legyőztük őket, Fal, térdre kényszerítettük mind. Ez akkor volt, amikor lent jártál a kínzókamrában, ugye? Eddie mondta, hogy odalent voltál.

Fel-alá járkált beszéd közben… ideges szokás volt, amelyet Fallon megértett, mivel ő is gyakran tett így.

– Szóval, néhány tündér a cellák zárain dolgozik, mert kézben tartjuk a dolgokat, igaz? Hallod, hogy páran, akiket rohadtul begyógyszereztek, segítségért kiáltanak… és a gyerekek sírnak. Jézusom! – Egy pillanatra megállt. – Jézusom, gyerekek! Ezt sohasem lehet megemészteni. Mindegy, ez a srác lerogy, felteszi a kezét. Nem fogok semlegesíteni egy fickót, aki megadja magát, szóval indulok a fegyveréért… letette a földre, az ég szerelmére… és Jézusom, Fallon, a saját emberei közül az egyik lelövi, közben engem is eltalál, mielőtt leteríthetném.

Colin, az ízig-vérig katona, aki szoros bajtársi köteléket alakított ki, most fröcsögött az undortól és dühtől.

– A saját emberét lőtte le. A saját, fegyvertelen emberét. Ki az a szemét állat, aki ilyet tesz?

– Az igaz hívők – mondta Fallon egyszerűen. – Ne becsüld alá az igaz hívőket!

– Nos, bármit is hitt az a rohadék, szerintem már a pokolban ég. A saját emberét lőtte le, olyat, aki már feltette a kezét. Nem jelentett veszélyt. Mindegy. – Ismét felvonta az ép vállát. – Kihoztuk őket. Beszéltél Clarence-szel?

– Igen, jól van.

– Remek. Nagyszerű. Láttam elesni, de nem tudtam odajutni hozzá.

– A legtöbb sebesültünket ellátták és hazaengedték. A többieknek még kis időt a klinikán kell tölteniük, de velük is minden rendben lesz.

– Igen, mondta anya. Azt hiszem, mégis bemegyek a városba megnézni, hogy vannak a többiek.

– Szólj Ethannek, hogy elmondhassa anyának és apának, ha én még aludnék.

– Persze.

Szabad kezével összerakta a tányért, a tálat és a poharat, kiegyensúlyozta őket. Aztán a tekintete találkozott a nővéréével, a harcos a harcoséval.

– Jó bevetés volt. Háromszázharminckét foglyot szabadítottunk ki.

– Háromszázharminchármat. Az egyiküknek most született kisbabája.

– Nem mondod? – A fiú elvigyorodott. – Szuper! Viszlát később.

Fallon visszament a szobájába, miközben öccse felfelé indult. Farmerként nevelkedett, gondolta, aki szeretett kosarazni, kérkedni és apró kincsek után kutatni. Valaha erősködött, hogy elnök lesz. Nem lesz, gondolta Fallon, miközben pőrére vetkőzött. Katona volt, és mindig is az lesz. Méghozzá átkozottul jó katona.

Fallon belebújt a túlméretezett pólóba, amelyet évekkel korábban guberált, és egy bokszerrel együtt pizsamának használt. A rengeteg mosás következtében a férfi és gitárjának képe megfakult, és olyan volt, mint egy szellem. Az apja úgy hívta, the Boss{1}, a Főnök, és azt mondta, a férfi valamiféle rock trubadúr volt.

Fallon zenei tehetséggel nem dicsekedhetett, de azt tudta, mit jelent főnöknek lenni.

Így bebújt az ágyba, hálát adva az isteneknek, hogy a szerettei és a parancsnoksága alatt levők közül senki sem halt meg. S ahogy a hangok, a történetek, azok rémálmai, akiken segített, ott csengtek a fejében a félelmeikkel, a hálájukkal, a könnyeikkel egyetemben, Fallon magára parancsolt, hogy zárja ki őket.

És aludjon.

***

Holdfényben ébredt, az ősz hűvösére. Köd lebegett a talaj mentén, vékony füstfelhőként gomolygott a kőkörön át. A fagy gyémántéllel szikrázott a mező magas füvén.

Mögötte az erdő zörgött és nyögött a széltől.

– Nos, ez váratlanul ért. – Duncan állt mellette a mezőt, az erdőt fürkészve, majd felé fordult, sötétzöld szeme őt is szemügyre vette. – Te vontál be?

– Fogalmam sincs.

Közel két évig nem látta, majd utána is csak rövid időre, amikor a fiú visszaugrott New Hope-ba, hogy jelentést tegyen. Tudta, hogy karácsonyra hazajön a családjához, mert Tonia említette.

Októberben lesz két éve, hogy elment a kerteknél lezajlott nagy csata után, amelyben elvesztette a barátját, aki olyan volt neki, mint a testvére. Amikor Fallon földre sújtotta apja testvérét, gyilkosát… és Simon Swift megölte a férfit.

Duncan elment, hogy Mallickkal, Fallon tanárával együtt segítsen a katonák kiképzésében egy távoli bázison. Elég távolin ahhoz, hogy időt és teret adjon maguknak.

– Nos – ismételte –, mivel itt vagyunk… – Beszéd közben a kardja markolatán tartotta a kezét, tekintete újra az erdőt, az árnyakat, az éjszakát fürkészte. – Hallottam, hogy a mentőakció célba talált. Nagyot szólt – tette hozzá, ismét a lányra pillantva. – Segíthettünk volna.

– Elegen voltunk hozzá. Lesz még rá alkalom. Te…

Hosszabb a haja, mint korábban, állapította meg Fallon, vagy csak nem foglalkozott vele, hogy levágja. A dzsekije gallérját verdeste. Borotválkozásra sem szánt időt, így erős, szögletes arca csupa borosta volt.

Bárcsak ne állna neki jól! Fallon szerette volna, ha… nem vonzza ennyire a fiú.

– Én? – nógatta Duncan.

– Összezavarodtam. Nem tetszik a dolog. – Maga is hallotta a dühös élt a hangjában, de nem törődött vele. – Lehet, hogy te vontál be.

– Nem tudnám megmondani. De ha így van, sem volt szándékos. Nálam nyár volt, este. A szállásomon voltam, és azon gondolkodtam, hogy egy sörrel zárom a hosszú napot. Remek kis sörfőzde üzemel a bázison. Nálad?

Fallon nyugalmat parancsolt magára, és hasonlóképp válaszolt.

– Nyár, a mentőakció utáni nap. Nemrég értem haza. Aludtam. Mostanra este lehet.

– Rendben, akkor valószínűleg ugyanabban az időben vagyunk mindkét irányban. Itt nincs nyár. Ez a MacLeod-föld, anyám vérének földje. Az első pajzs, amelyet a nagyapám megtört.

– A sötétség törte meg a pajzsot. A fiú és a férfi, akivé lett, csak eszközül szolgált. Ártatlan volt.

Fallon hangja megváltozott, elmélyült, mint amikor látomása támad. Ő maga is megváltozott, majdnem ragyogott. Duncan látta már ilyennek.

– Megint kezdi – motyogta.

– Tőle származol, Duncan a MacLeod klánból. Tőle származom, mert Danu istennő népének gyermekei vagyunk. Ahogy a mi vérünk és annak a vérnek a szennye, ami vár, nyitotta meg a pajzsot a fehér és fekete mágiának, úgy vér is fogja bezárni azt.

– Kinek a vére?

– A miénk.

– Akkor lássunk neki!

Duncan kihúzta a tőrét a hüvelyéből, készen arra, hogy megvágja a tenyerét.

– Ne még! – A lány megragadta a karját, és Duncan érezte benne az erőt, amely lüktetve átáramlott belé. – Azt kockáztatod, hogy mind megnyitod, hogy mindennek véget vetsz. Éhínség és áradás, felperzselt föld és a világ hamva. Sokkal több jön még! A mágia növekedni kezd, fekete és fehér, világos és sötét. Vihar örvénylik, kardok csattognak.

Fallon most Duncan szívére tette a kezét, és a fiú túl sokat érzett. Minden izma megremegett, amikor a lány látomástól sötét tekintete találkozott az övével.

– Veled vagyok, csatában, ágyban, életben és halálban. De nem ezen az éjszakán. Hallod a varjakat?

Duncan felnézett, figyelte, ahogy a madarak köröznek.

– Igen. Hallom őket.

– Várnak, a gonosz vár, mi is várunk. De közeleg az idő.

– Nem jöhet el elég hamar – morogta Duncan.

A lány rámosolygott, a tekintetében volt valami ravasz, csábító, és tele volt erővel.

– Gondolsz rám.

– Sok mindenre gondolok. – Istenem, a lánytól összefut a nyál a szájában! – Talán ki kellene lépned.

– Gondolsz rám – mondta újra, és a karját lassan felcsúsztatta a mellkasán, míg végül átölelte a nyakát. – És erre.

Egész testével hozzásimult, az ajkát a szájához érintette. Egyszer, kétszer. Évődve, csábítón. A torkából feltörő hang mintha halk, gurgulázó nevetés lenne. A fenébe! Duncan minden porcikáját egyszerre öntötte el a sajgó vágy, és többet akart, többre volt szüksége, mint amennyit el tudott viselni.

– A pokolba vele! Az egésszel!

A diadal hangja tört fel a lány torkából, amikor Duncan lecsapott a felkínálkozó ajkakra.

A vadon ízét érezte, és kínzó sóvárgás fogta el a vadság és szabadság, az ismeretlen s mindig ismert után. Vágyakozva futtatta végig a kezét a lány testén, miközben változtatott a csók szögén, elmélyítette azt.

Varjak köröztek felettük, a kövek körvonalai sejtelmesen áttűntek a ködön, a szél őrült dallamként süvített az erdő és a mező fölött.

Férfiassága keményen nekifeszült a lánynak, a szíve mennydörgésként dübörgött, s kész volt a lányt a fagyos földre lerántani, hogy ott, a végzet kapujában magáévá tegye.

De a lány hátralökte, majdnem a lábáról is leverte egy hirtelen, dühös energiahullámmal.

Duncan zihálva meredt rá, látta, hogy a látomásoknak vége, s most egy nagyon dühös nő néz vissza rá.

– Mi a franc van veled? – háborgott. – Azt hiszed, azért jöttünk ide, hogy rám mászhass és…

– Fogalmam sincs, mi az ördögöt keresünk itt, de ezt nem fogod rám kenni. Te kezdted, hugi. Te másztál rám.

– Én…

Figyelte, ahogy a lány indulatát zavar, majd – és ez legalább némi elégtételt jelentett – döbbenet és szégyenkezés váltja fel.

– Nem voltam önmagam.

– Baromság! Látomások ide vagy oda, te mindig önmagad vagy. – Miközben ő olyan kemény maradt, annyira vágyott a lányra, hogy küzdenie kellett, nehogy remegni kezdjen. – Ez a látomásdolog nem jön be nálam.

– Sajnálom – mondta Fallon mereven. – Nem tudom, miért…

– Ez is baromság. Mindketten tudjuk, miért. Előbb vagy utóbb a végére járunk ennek, és meglátjuk, megoldja-e a dolgot. Addig is…

– Nem vagyok szűzkurva.

– Hogy mi?

Mennyi hév, mennyi indulat van még bennem, döbbent rá Fallon. A vágytól… nem volt olyan makacs, hogy ne ismerte volna be, és a zavartól.

– Így hívja Colin azokat a lányokat, akik rástartolnak egy srácra, felhúzzák, aztán lepattintják, csak mert megtehetik. Én nem vagyok olyan.

– Nem, tényleg nem vagy olyan. – Duncan valamivel nyugodtabban újra ránézett. – Érezzük, amit érzünk, te meg én. Az volt az egyik oka, amiért elmentem, hogy még nem állok készen erre az érzésre. Gyanítom, ez veled is így van.

– Könnyebb volna, ha még mindig dühös lennél.

– Könnyebb volna, ha hagynád, hogy magamévá tegyelek. Szívás mindkettőnknek. – A fejét hátradöntve a köröző varjakat figyelte. – Voltunk már itt korábban.

– Igen, és leszünk is még. Hogy akkor mit teszünk, hogy kettő közt és utána mit teszünk? Nagyon sokat számít. Nem tudok most a… szexre gondolni.

– Mindenki a szexre gondol – jegyezte meg Duncan szórakozottan. – Mondtam neked, hogy visszajövök New Hope-ba, és így is lesz. Azt is mondtam, hogy eljövök érted, s el is fogok.

Kihúzta a kardját, lángra lobbantotta, és a varjak felé suhintott. Ahogy a madarak meggyulladtak és a földre zuhantak, Duncan visszafordult a lány felé.

– Te is gondolsz rám.

Fallon az ágyában ébredt, az ablakon beszökő nyáresti nap lágy fényére. Felsóhajtott, felkelt, hogy felöltözzön és megkeresse a családját.

Duncan ugyanazzal a durva lökéssel került vissza a szállására, ahogy kirántották onnan.

– A fene abba a csajba!

Lehuppant az ágy szélére, várva, hogy újra lélegzethez jusson. Nem olyan, mint az ugrás, gondolta. Az csak kicsit megbizsergette a vérét, de ez olyan volt, mintha ágyúból lőtték volna ki.

Piszkosul nem értékelte.

Szüksége volt egy sörre, talán egy jó hosszú sétára. Szüksége volt rá, hogy ismét Fallonra tehesse a kezét. Nem, ez több volt puszta szükségletnél. Akarta a lányt.

Majdnem két átkozott évig nem ért hozzá, emlékeztette magát, és az ágyból felkelve járkálni kezdett a hálószobában, annak a háznak a hálószobájában, amelyet Mallickkal közösen laktak. Most sem ért volna hozzá, ha a lány nem kezdeményez.

Nem Fallon hibája… vagy legalábbis nem teljesen. Nem volt olyan ostoba, hogy ezt ne lássa át. Belesodródtak valamibe… legjobb, ha annyiban hagyják.

Hányszor járt már azon a helyen az álmaiban, a látomásaiban? A kőkörnél, a mezőn, az erdőnél. Sohasem ment be a tanyára, ahol a MacLeodok nemzedékei éltek a Végzet előtt, de ismerte.

Tonia is, mert elmondta neki.

Vajon Fallon tudja-e, milyen odabent?

Meg kellett volna kérdeznie. Ha legközelebb ott találja magát, elmegy a házhoz, megkeresi a szellemeit. Megkeresi a családot, akik nemzedékek óta művelték a földet, ott éltek és ott haltak meg.

Tudta a nevüket, mert az anyja megmondta. Megmondta a nevüket, elmesélte a történetüket. De az nem ugyanaz.

Felkötötte a kardját. Furcsa, a köveknél nála volt, pedig levette, mielőtt a hosszú edzésnap után lezuhanyozott. Nagy becsben tartott bőrdzsekijét viselte, amelyet akkor szerzett, amikor néhány katonával Kentuckyba ugrott felderítésre.

Időjáráshoz és védekezéshez öltözve, gondolta. Fallon is, jutott eszébe. Pulóver, barna bőrmellény, gyapjúnadrág. Pokoli biztos, hogy nem hűvös időben viselt ruhában aludt.

Érdekes. A mágia Duncan számára végtelenül érdekes volt. Erőbe csomagolt tudomány, művészet és csoda.

A rakás könyvre nézett; a legtöbbet Mallicktól kapta kölcsön. Tanulj, mondta az öreg, folyamatosan. Olvass és tanulj, nézz és láss, eddz és cselekedj.

Saját személyi Yodája.

A fenébe, nagyon hiányoztak az otthoni mozizós esték!

Fel-alá járkált a szobában, a falra tűzött rajzokat nézte. Az anyja, a húgai, a barátai, Bill Anderson a Régmúlt előtt. Az emlékfa. Rajta az apja nevével, és annak a férfinak a nevével, aki rövid ideig apja helyett apja volt.

A férfi, akit abban a rövid időben az anyja szeretett. Austin művészkészletet ajándékozott neki, amelyet Duncan még a bőrdzsekinél is nagyobb becsben tartott. Rég elhasználta már a színes ceruzákat, rajzszenet és pasztellkrétákat, de szerzett helyettük másikat.

Mallick meglepte, mert arra számított, hogy a szigorú tanítómester majd gúnyolódni fog a rajzain, és panaszkodik a papír és a készletek pazarlása miatt.

Helyette Mallick talált egy alkimistát, aki még többet gyártott.

A művészet, mondta, ajándék.

Persze az sem ártott, hogy Duncan térképeket is rajzolt… aprólékosan részletes térképeket. Vagy újrateremtette az ellenséges bázist papíron, hogy segítse a küldetést.

Duncan mégsem mutatta meg neki a Fallonról készült rajzokat. Még azt sem, amelyen a lány kihúzza a tűzből a kardot és a pajzsot a Fénykútban.

Majdnem kinyitotta a fiókot, ahol a lányról készült rajzait tartotta, de aztán hátrahúzódott. Csak a problémáit tetézné, döntötte el. Ezért ujjaival végigszántott kócos, fekete haján, s miután így letudta a fésülködést, kiballagott a nappaliba, ahol Mallick a kandalló mellett üldögélt.

Tudta, hogy Mallick a kandalló, a fák, a kertnek és méhesnek használt földdarab miatt választotta ezt a tulajdonképpeni nyaralót. S azért, mert padlása volt, ahol a műhelyét rendezte be.

Duncan, aki meglehetősen képzettnek tartotta magát a mágiában – az ördögbe, hiszen New Hope-ban tanította az ifjabb mágusokat –, pokoli sokat tanult azon a padláson.

A hely nem volt egy nagy szám – télen még varázslatot is kellett alkalmazniuk, nehogy halálra fagyjanak –, de azért jól elvoltak. Talán egyikük főztje sem ért fabatkát sem, de nem is éheztek.

– Kimegyek egy sörért.

– Igyál inkább bort – mondta Mallick –, és mesélj Fallonról!

Duncan megtorpant.

– Te küldtél oda minket? A fenébe!

– Nem, de mindkettőtöket láttalak a tűzben.

– Nem te küldtél oda minket?

– Nem. – Mallick előrehajolt, és bort öntött egy másik pohárba. Finom, savanykás almabort, amelynek elkészítésében Duncan is segített az előző őszön.

Duncan leült a viharvert pamlag másik végére. Jobban kedvelte a sört, de szükség esetén a bor is elment.

Ivott egy kortyot, Mallickot fürkészte.

A férfi nem hazudott, és ennyi. Most türelmesen ült… ezt gyakran előadta, az egérlyuknál leskelődő átkozott macska türelmét. Fekete hajába ősz tincsek vegyültek, s hosszabb volt, mint Duncané. A szakállában lévő fehér sáv furcsa, energikus hatást kelt, tűnődött Duncan. Teste katonához méltón edzett volt.

Duncan úgy vélte, remekül fest egy olyan emberhez képest, aki néhány száz évet tudhat maga mögött.

– Épp arra gondoltam, hogy megiszom egy sört, amikor hopp! És ott voltunk. Azt mondta, éppen aludt. Annak alapján, amit Tonia mesélt nekünk, meg is érdemelte.

– Igen.

– Volt egy látomása, mialatt ott voltunk.

Mallick bólintott.

– Mesélj róla. Láttam, de nem hallottam.

A sör és a séta helyett Duncan bort ivott a kandallónál, és látomásokról beszélt.

– Az ő vére, az enyém, Toniáé valószínűleg, mert ikrek vagyunk. Semmi meglepő. A hogyan és a mikor – morfondírozott Duncan –, az a rejtély. A látomások több mint fele szívás. Több a kérdés, mint a rejtélyes baromságokkal teli válasz.

– A válaszok ott vannak – helyesbített Mallick. – Danu istennő népének leszármazottja vagy, akárcsak Fallon. Ahogy a nagyapád is az volt. A vére, az ártatlan vére szerepet játszott a pajzs megnyitásában. A te véred és a Kiválasztotté fogja bezárni.

Duncan töltött még bort.

– Hogyan és mikor? – kérdezte újra.

– Bátorság, hit. Ezek azok a dolgok, amelyek a hogyanhoz vezetnek. Amikor ezek meglesznek, amikor mindent elvégeztek, amit el kell végezni, az vezet majd a mikorhoz.

Még több rejtélyes baromság, gondolta Duncan.

– Kockáztattam az életem, és megteszem újra. Ahogy Fallon is. Ahogy a New Hope-iak is, az itteni emberek, és mindenki az általunk létrehozott bázisokon. Megteszik azok is, akik harcolnak, akikkel még nem tudtunk kapcsolatot teremteni.

– Az istenek kapzsik, fiú – mondta Mallick szelíden.

– Nekem mondod? Nem kérdezem, miért öl néhány ember, miért kínoz meg vagy vet szolgasorba másokat. Nem kérdem, mi értelme. Egyszerűen megteszik.

– Félelem, tudatlanság, hataloméhség.

– Ezek csak szavak. – Duncan úgy söpörte félre őket, ahogy vékony porréteget. – Egyeseknek ez a természetéből fakad, így vannak összerakva. Tanultam történelmet. Amióta világ a világ, ezt teszik az emberek. Mielőtt a mágia elhalványult volna, és utána is. Utána talán még inkább. A világ pokolra jut, és mégis csinálják.

– Az élet hosszú.

– A tiéd legalábbis az – vigyorodott el Duncan.

Mallick vidáman megrázta a fejét.

– Minden élet, a világoké, az isteneké, a mágusoké és az embereké. De mivel az enyém régóta tart, elmondhatom, hogy a harmóniának és egyensúlynak voltak időszakai, és mindig volt rá lehetőség is. A hit és bátorság teremti meg ezt a lehetőséget.

– Az istenekbe és a rejtélyes baromságaikba vetett hit?

– A fényükbe vetett hit, fiam. Ez az, amit fenntart és kínál. Harcolnál és meghalnál a hitedért, az eszményeidért, hogy megvédd az ártatlanokat és elnyomottakat. De a háború, csaták és vér után fogsz-e élni értük? Fény az életért.

– Solas don Saol.

Duncan a fabilincsre gondolt, amelyet Fallon viselt, a beléjük vésett szavakra.

– A Kiválasztott megértette, hogy a harc nem lesz elég. – Mallick előrehajolt, és töltött még magának. – Nem számoltál be arról, ami még történt kettőtök közt.

– Nem fontos. – A bosszús Duncan úgy döntött, neki is jót fog tenni még egy kis bor. – Különben láttad magad is.

Mallick nem szólt semmit, csak a borát kortyolgatta. Átkozott macska-egér türelem!

– Rám mozdult. Nem értem hozzá egészen addig, amíg ő nem kezdeményezett. És visszakoztam, amikor nemet mondott. Csak épp nem mondott nemet. Sohasem mond konkrétan nemet. És nem fogom veled megvitatni. Kínos.

– Fiatal és egészséges vagy, akárcsak ő. Ez önmagában elég a vonzalom kialakulásához. De több van köztetek a testi kielégülés iránti vágynál, és ezt mindketten tudjátok.

– Testi kielégülés. – Duncan megdörzsölte az arcát, aztán el sem vette a kezét. – Jézusom!

– Azt hiszed, azért, mert nem merültem bele a testi örömökbe, nem értem, milyen a vágy?

– Nem akarok erről… – Leejtette a kezét, és csak bámult, a tekintete egyszerre volt lenyűgözött és döbbent. – Soha? Soha semmi szex, de komolyan? Nem, ne is mondd! Még hogy kínos…

– Test, elme, lélek – folytatta Mallick könnyedén. – Van, aki mindháromban társra talál.

– Nem keresek társat.

Mallick bólintott, ivott még egy kortyot.

– Amikor nem keresel, nem is találsz.

Elég, gondolta Duncan, és felállt. Ennyi elég volt.

– Járok egyet.

Mallick a helyén maradt, amikor Duncan kiment. A fiú töprengeni fog, gondolta. De az őröket is ellenőrzi, a biztonsági szinteket, megnézi az újoncokat.

A fiú született katona és vezető, bár még sokat kell tanulnia.

Kijárja magából a csalódottságát, a komor gondolatokat, ahogy végül nagyfokú bátorságát is egyesíti majd a hittel, amelyben egyelőre nem bízik. Eljut oda, ahol lennie kell.

Ettől függ a világ sorsa.

HARMADIK FEJEZET

Fallon időt szánt a térképeire, tanulmányozta a kristálygömbben megjelenő képeket… és bele is csusszant, hogy még több információt gyűjtsön. Pusztán megszokásból még azelőtt edzett, hogy a családja felkelt volna, hajnalhasadás előtti sötétben, szellemeket varázsolva a küzdelemhez.

Segített gyógykenőcsöket, főzeteket és erősítőszereket keverni, mert szükség volt rájuk, és az elkészítésükhöz szükséges készség is rendszeres karbantartást igényelt, mint egy jó szerszám. Vadászni járt, felderítő- és beszerzőutakra ment, mert azokat a készségeket is folyamatosan gyakorolni kellett.

A szüleitől megtanulta, hogy nem vezethet közösséget anélkül, hogy a része ne lenne. Mallicktól pedig azt, hogy az edzés, a tanulás és figyelés sohasem szűnhet meg.

Ahogy a barakkok felé sétált, a levegőben fém csendült a fémen, nyilak süvítése, vaktöltények tompa dörrenése hallatszott (az éles töltény túl értékes volt ahhoz, hogy gyakorlásra használják).

Nézte, ahogy a katonák és lehetséges katonák álcsatájukat vívják, miközben Colin egyforma hévvel osztogat parancsokat és sértéseket.

– Baszd meg, Riaz, meghaltál! Szedd ki azokat az átkozott köveket a bakancsodból, és mozogjon a lábad! Emeld a segged, Petrie! Hogy csak szusszanni akartál egyet? – Öccse annyi hitetlenkedést csempészett a hangjába, hogy Fallon vihogni kezdett, miközben Colin felkapta Petrie megbűvölt kardját, és úgy tett, mintha átvágná a férfi torkát. – Próbálj meg légcső nélkül szusszanni. Ötven fekvőtámasz.

A legalább kétszer annyi idős Petrie a hasára fordult. Lehet, hogy morgott, csak magában, de elkezdte a fekvőtámaszokat.

A billog Petrie csuklóján izzadságtól csillogott. Edzeni fog, gondolta Fallon, és parancsokat fogad egy tinédzsertől, mert tudja, milyen volt a Tisztaság Harcosai rabszolgájának lenni.

A Jeremiah White által alapított szekta a bűbájosakat a homlokukra égetett pentagrammával jelölte meg, aztán megkínozta és kivégezte őket. A Petrie-hez hasonló, varázstalan emberekre rabszolgabélyeget sütöttek, és kényükre-kedvükre használták őket… könyörtelen istenük nevében.

Ezért Petrie edzeni fog, megcsinálja az ötven fekvőtámaszt, felveszi a gyakorlókardját, és visszavág.

Néhányan nem teszik. Néhány rabszolgaságból vagy a halál torkából menekült nem vesz a kezébe kardot vagy íjat. Az ő választásuk, gondolta Fallon. Más módja is van a visszavágásnak. Ültetés, építés, az állatok gondozása, tanítás, varrás, szövés, főzés, a betegek vagy sebesültek ápolása, a gyerekek gondozása.

A harc sokféle fajtája.

Petrie a kardot választotta, és ahogy kiizzadta az ötven fekvőtámaszt… az utolsó ötöt már remegő karral, Fallon látta benne a lehetséges katonát.

Edzeni fog, gondolta ismét Fallon, és a kiáltások irányába nézett.

Travis egy újabb csapatot hajszolt ki az erdőből, át a mezőn, és az akadálypálya utolsó, brutális szakaszán. Egy lány volt az élen, Fallon olyan tizenhat évesnek saccolta, sápadt, halványfehér bőre most kipirult az erőfeszítéstől. Arca finom vonású volt, és egzotikus szemében vad elszántság izzott, ahogy magasra emelt térddel átlépkedett a régi gumiabroncsokon. A hajában vörös sáv volt, mintha a dac tincse lenne, és fekete lófarka nagyot ugrott, ahogy a lány felszökkent a mászóhálóra.

Felkúszott rajta, mint gyík a sziklán, jegyezte meg Fallon helyeslőn. Az izzadság átáztatta az ingét, patakokban folyt le az arcán, de átlendült a köteleken, felszaladt egy keskeny rámpán, hogy felugorjon a következő akadályra. Fogást talált rajta, átjutott fölötte, a túloldalon leugrott, és átszáguldott a célvonalon.

A megfigyelő bekiabálta az eredményét. Huszonhárom perc, negyvenegy másodperc.

Fallon lenyűgözve odaballagott hozzá, és egy kulacsot nyújtott felé, miközben még néhányan beértek a célba.

– Köszönöm.

– Marichu vagy, ugye?

– Igen.

– Átkozottul jó idő.

Marichu letörölte arcáról a verejtéket.

– Még mindig te tartod a rekordot huszonegy tizenkettővel. De megdöntöm.

– Azt hiszed?

– Megdöntöm. – Visszaadta a kulacsot. – Ott akarok lenni a következő küldetésben.

– Mióta vagy itt? Körülbelül három hete?

– Öt, és készen állok.

– Azt majd az oktatód dönti el, és még van három heted a minimális nyolchoz.

– Készen állok – ismételte a lány, aztán elvonult nyújtani.

Fallon megvárta Travist, kivárta, amíg öccse meggyőződik róla, hogy az utolsó ember is teljesítette a pályát, aztán elküldte a csapatot zuhanyozni a következő kör előtt… ami taktikai oktatás volt, amelyet apjuk tart aznap az osztályteremben.

– Marichu – mondta neki.

Travis bólintott, mohón nyakalta a vizet. A nyurga termetű fiú az utóbbi időben napszítta haját vékony fonatban viselte a bal oldalán. Marichu után nézett, aki társaival együtt a barakkok felé indult.

– Erős, okos és veszettül gyors. Majdnem olyan gyors, mint egy manó. Na jó, egy lassú manó.

– De nem manó, ugye? Tündér.

– Ő az, aki elmenekült a TH-k elől, mielőtt elhurcolták volna az egyik fogolytáborukba… de nem azelőtt, hogy megerőszakolták, összeverték, és az egyik szárnyát úgy összezúzták, hogy többé nem lehet meggyógyítani.

– Igen, emlékszem.

– Nagyon rossz állapotban volt, amikor belebotlottunk. Azt mondta, éppen ide tartott. Flynn, Eddie és Starr volt velem. A lány sebei elfertőződtek, és lázban égett, félig éhen halt, és még mindig nagy fájdalmai voltak. Mégis, volt nála egy bot, amit kihegyezett, és simán nekünk esett volna vele, ha nem sikerül előbb meggyőznünk, hogy mi vagyunk a jófiúk.

– Nem voltam itt, amikor behoztátok. A gyógyítók megpróbálták helyrehozni a szárnyát. Anya is megpróbálta.

– De nem tudta. Túl komoly volt a sérülése, és túl sok idő telt el a törés óta, mire ideértünk vele. Nehéz volt neki, de azt mondom, kompenzálta. Jól bánik az íjjal… nem kiemelkedő, de még lehet. A kard egyelőre nem az erőssége, de… Nagyon gyors, kitartó, fürge… a csoportjában a közelébe sem ér senki.

– Gondolatai, érzései?

Travis nagyot fújt. Úgy nevelték, hogy ne nézzen bele az emberek gondolataiba… nem mintha ne tette volna meg néha. De mióta Petra beszivárgott közéjük, és megtámadta őket, a gondolatolvasás a munkája részévé vált.

– Azt kell mondanom, jól tudja blokkolni az illetéktelen kukucskálást. De az lejött, hogy dühös. Elszánt, de dühös is. Harcolni akar. Szereti a lovaglóleckéket, és meg akar tanulni vezetni. Minden rendben van vele, Fallon. Nem titkol semmit, érzem. Ja, és rájött, hogy Colin érez valamit iránta.

– Hogy mi?

– Colin megtartja magának, mert a lány még fiatal és újonc. De van ott valami. Nem leskelődtem… anélkül is láttam. Mellesleg.

– Mellesleg – ismételte Fallon, mivel nem jutott okosabb az eszébe. – Hányan állnak készen egy küldetésre?

– Apát kérdezd.

– Úgy lesz, ahogy Poe-t, Toniát, Colint és a többi oktatót is megkérdezem. De most téged kérdezlek.

A fiú a zsebébe akasztotta a hüvelykujját, és alaposan megrágta a dolgot. Pontosan az, hogy jól átgondolta, volt az ok, amiért Fallon őt kérdezte először.

– Négyen, talán öten. Anson, Jingle, Quit, Lorimar… és talán Yip. Varázstalan, manó, boszorkány, varázstalan és alakváltó. Ebben a sorrendben.

– Rendben, köszi. Viszlát később.

Átballagott oda, ahol Tonia íjászcsoportjai váltották egymást.

Duncan ikertestvére… és lehetetlen volt ránézni úgy, hogy ne lássa a fiút is, noha Tonia vonásai finomabbak voltak, és a szeme nyárkék, nem erdőzöld. A párától a haja vadul göndörödött, mintha csak azon igyekezne, hogy kiszabaduljon a hajgumi fogságából.

Nyílvesszőt helyezett az íjra, és kilőtte. A vessző egyenesen a szalmabáb szívének közepébe repült.

– Hogy megy?

Tonia újabb nyilat engedett útjára.

– Nem túl rosszul. Van egy-kettő az előbb végzett csapatban, aki talán nem lövi lábon magát a nyíllal.

– Dolgozol Marichuval?

– Persze. Van benne lehetőség, és azon gondolkodom, hogy nyílpuskát adok a kezébe. Az ereje megvan hozzá, és azt hiszem, nyílpuskával jobban teljesítene, mint egy csigás íjjal. Hajlamos leengedni a bal vállát… valószínűleg a sérült bal szárnya miatt. Dolgozunk rajta.

Kilőtte a harmadik nyilat. A második a két szeme közt találta el a szalmabábot, a harmadik az ágyékát fúrta keresztül.

– Nem lesznek szalmababáid – mondta Tonia mosolyogva. – Ma este zene lesz a kerteknél. Mit szólnál egy kis lógáshoz? – Mielőtt Fallon válaszolhatott volna, Tonia a karjára tette a kezét. – Visszaszereztük, Fallon. Nem hagyjuk, hogy Petra vagy az a szuka anyja elvegye tőlünk. Te magad mondtad.

– Igen, mondtam.

Petra, gondolta, az unokatestvére, a vér szerinti apja öccsének a lánya… és gyilkos. Vér a véréből.

– Igen, mondtam – ismételte. – Nem hagyjuk.

– De szinte sose jössz el. Ráadásul van egy srác, akit kinéztem magamnak. Később elmondhatnád a véleményed róla.

Fallon irigyelte, milyen természetesen, könnyen megy Toniának, hogy „kinézzen magának” egy fiút. Ha pedig a kinézés rész megüti a mércét, megteszi a következő lépést.

– Melyik srác az?

– Anson, újonc, Tennesseeből jött fel ide. Tök cuki az akcentusa, klassz a hasizma, és eddig nem viselkedett seggfejként.

– Travis azt mondta, felkészült a harcra.

– Szerintem is. Szóval gyere el ma este, és nézd meg. Gyere, lógj egy kicsit Hannah-val és velem.

– Legközelebb – ígérte Fallon, és komolyan is gondolta. – Ma este nem tudok.

– Valami másban töröd a fejed?

– Igen. A részleteken még dolgozom, és beszélnem kell apával, Will-lel és másokkal… köztük veled is. Kezdetnek azt kérdezném, szerinted hányan állnak készen egy bevetésre?

– Az újoncok közül? Még sok a zöldfülű. – Tonia intett, így Fallon vele tartott, hogy visszahozzák a nyilakat. – Azt mondanám, Anson a szexi hasával. Majdnem két hónapos kiképzés van mögötte… varázstalan, vakmerő, de nem ostoba. Ott van Quint, aki körülbelül vele egy időben jött. Boszorkány, és átkozottul jó kardforgató. Még tanulja, hogyan használja a varázserejét, de jól tud uralkodni rajta.

– Csak kettő?

– Gondolkodom – felelte Tonia, és megtörölte verejtékes homlokát. – Sylvia… nem – rázta meg a fejét –, ő még nem áll készen. A francba, Hanson Lorimar. Nagyképű alak, és piszkosul fel tud bosszantani, de megbízható. Varázstalan – tette hozzá. – Aztán Jingle… nagyon gyors manó. Kicsit bolondos, de megfogja a munka végét, ha szükséges.

– Mi van Yippel?

– Alakváltó. Lehetséges. Mi lenne a küldetés?

Fallon kertelni kezdett volna, de most Toniával beszélt.

– Az arlingtoni TH-enklávé.

Tonia szeme elkerekedett.

– Arlington? Hatalmas, és Washingtonnal is jóban van.

– Ez igaz.

– Azt beszélik, szövetséget kötöttek a sötét mágusokkal és a fosztogatókkal, és kész erődítmény az a szar.

– Ez is igaz.

Travishez hasonlóan, Tonia is alaposan átgondolta a dolgot. Egy kövér szajkó repült el mellettük, a lenyilazott szalmabábra telepedett, megcsipkedte.

– Fallon, veled vagyok, de egyszerűen nem vagyunk elegen ahhoz, hogy bevegyük.

– Dolgozom rajta. Addig ne szólj róla senkinek, amíg nem beszéltem apával, Will-lel meg még néhány emberrel, rendben?

– Nem gond. Ha bevehetnénk Arlingtont…

– Az hatalmas seggbe rúgás lenne nekik – fejezte be Fallon. – Erről van szó.

Mivel apja, Colin és Poe is épp tanítottak, Fallon hazament.

Nem kis meglepetésére anyja, Fred, Arlys és Katie a hátsó kertben lévő medencében úszkált.

– Rajtakaptál minket – nevetett Lana. – Gyere, csatlakozz hozzánk.

– Mi folyik itt?

– Bizottsági ülés.

Katie, a polgármester és a város egyik alapítója, akitől Tonia göndör, fekete haját örökölte, Duncan pedig zöld szemét, hátrahajtotta a fejét, és vihorászott.

– Valaki itt bort ivott – állapította meg Fallon.

– Így van, ittunk!

A meztelen Fred kitárta szárnyát, felröppent, megrázta vörös, göndör fürtjeit, aztán ismét a vízbe merült.

– Gyere, kicsim, tarts egy kis szünetet. Fred két legkisebbje szundizik – mutatott Lana oda, ahol Eddie és Fred két legkisebb gyermeke aludt az árnyékba leterített takarón. – A többi gyerek azt csinálja, amit a gyerekek szoktak egy forró nyári napon.

– Mi pedig kis magánbulit rendezünk – fejezte be Arlys.

New Hope krónikása, igáslova, alapítója nem volt meztelen. Trikót és bugyit viselt, miközben boldogan lebegett a hátán.

– Idejét sem tudom, mikor lubickoltam utoljára medencében, csak mert ahhoz volt kedvem – tette hozzá.

Fallon arra gondolt, hogy sohasem látta még a négy nőt ennyire ellazultnak, és eltűnődött, máskor is szoktak-e hasonló magánbulit rendezni, ha ő nincs a közelben.

Isten a tudója, megérdemlik.

– Gyere be! – integetett Fred, kis szökőkutakat fakasztva. – A férfiakról beszélgetünk… és a szexről. Nagyon szeretem a szexet. Sziporkázom tőle.

– Nem szexeltem már… ki tudja, mióta – mondta Katie. – A férfiak, akikkel lefekszem, holtan végzik. – Nevetés buggyant ki belőle, és gyorsan a szájára csapta a kezét. Fred odasiklott hozzá, és átölelte. – Ez nem mulatságos, csak igaz. Nem vagyok szomorú – biztosította Fredet. – Mindkettőjüket szerettem. Tudod, milyen ez, Lana.

– Tudom.

– Azon gondolkodtam, hogy lefekszem Jess Barlow-val.

Arlys elsüllyedt, majd vizet köpködve bukkant a felszínre.

– Jess Barlow-val?

– Gondolkodom rajta. De, az ég szerelmére, nem akarom megölni! – Katie ismét felnevetett, hátrarázta vizes haját. – De mivel ez csak egy kis vágy, és nem szerelem, talán megkockáztatom.

– Jó katona – jegyezte meg Fallon, reményei szerint segítőkészen.

Katie elnézőn rákacsintott.

– Inkább arra gondoltam, hogy jó feneke van, édesem.

– Ó! Nos… – Fallon érezte, hogy anyja remekül mulat, miközben mosolyogva tapossa a vizet. – Szerintem Mark McKinnoné még jobb, és neki sincs felesége vagy gyereke.

Arlys hangosan felkacagott, míg Katie a fejét csóválta.

– Tényleg jobb feneke van – ismerte el Katie –, de legalább tíz évvel fiatalabb nálam.

– Mit számít az?

– Ez a beszéd! Mark McKinnon. – Lana Katie-re mutatott. – Hajrá!

– Nem is tudom… talán.

– Próbáld nem megölni – tette hozzá Fallon, és egy döbbent pillanat után mind a négy nő visítva nevetett.

– Mostantól kezdve hivatalosan is tagja vagy zártkörű csapatunknak. – Arlys Fallon felé fröcskölt. – A vízbe, csajszi!

Be kell mennie a városba, beszélnie kell Will-lel, ellenőriznie a mentéseket. Meg kell… A pokolba!

Leoldotta a kardját, lerúgta a csizmáját. Pillanatnyi töprengés után anyjához és Fredhez hasonlóan pőrére vetkőzött. És a móka kedvéért magasba ugrott, kétszer átfordult, mielőtt a vízbe csobbant volna.