A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sayaka Murata: CONVENIENCE STORE WOMAN

Copyright © 2016 by Sayaka Murata

All rights reserved.

Fordította

Dési András György

Hungarian translation © Dési András György, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Kütsön Nikolett

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-106-049-0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Egy élelmiszerüzlet a hangok világa. Az ajtónyitást jelző harang csendülésétől a falra szerelt monitorainkon új termékeket reklámozó celebek meg az eladók duruzsolásán és a vonalkód-leolvasó pittyegésén át azokig az apró zajokig, ahogy a vásárlók kézbe vesznek, azután a kosarukba tesznek valamit, vagy ahogy kopog a cipősarkuk, miközben a polcok között járkálnak. Minden beleolvad az élelmiszerbolt hangjába, amely megállás nélkül simogatja a dobhártyámat.

Távolról hallom, ahogy a műanyag palackok a helyükre csusszannak, miután egy vevő kivette a hűtőből a legelöl állót, és felkapom a fejem. A hideg ital gyakran a legutolsó darab, utána a vevő már a pénztárhoz jön, és a testem gépiesen reagál a hangra. Meglátok egy nőt, aki ásványvizes palackkal a kezében a desszerteket nézegeti, és újra lehajtom a fejem.

Miközben kirakom a nemrég érkezett rizsgolyókat, a testem a bolt legkülönbözőbb pontjairól érkező hangokból szűr le információt. Ilyenkor főleg rizsgolyókat, szendvicseket és salátákat vesznek. Egy másik részmunkaidős, Szugavara egy kézi szkennerrel ellenőriz valamit. Én tovább rendezgetem a steril, gyártósoron előállított készételeket a hűtőpultban; középre az új ízből teszek két sort (fűszeres tőkehalikra sajtkrémmel), mellé jön két sor a bolt legnépszerűbb ízéből (majonézes tonhal), ezután rakom melléjük a legkevésbé közkedvelt fajtát (szójaszószos száraz makréladarabok). A tempó a lényeg, alig gondolkodom, a belém rögzült szabályok közvetlenül a testemnek adják az utasításokat.

Valahol halkan aprópénz csörren, megfordulok, a pénztár felé nézek. Erre a hangra érzékeny vagyok, mivel azok, akik csak cigarettáért vagy újságért jönnek be, gyakran fémpénzt rázogatnak a markukban vagy a zsebükben. És tényleg, ahogy gondoltam, egy férfi közeledik a kasszához, az egyik kezében egy doboz kávét tart, a másikat a zsebébe süllyeszti. Keresztülsietek a bolton, a szkenner mögé csusszanok, megállok és várok, hogy neki egy pillanatot se kelljen vesztegetnie.

– Iraszsaimasze! Jó reggelt, uram!

Meghajolok, és átveszem a fémdobozos kávét, amit felém nyújt.

– Ja, és lesz még egy csomag mentolos Marlboro Light.

– Azonnal, uram. – Előveszem a cigarettát, és beolvasom a vonalkódját. – Kérem, az érintőképernyőn pipálja be az életkorát.

Meg is teszi, de látom, hogy közben a melegételes tálaló felé pillant. Megkérdezhetném, hogy óhajt-e még bármit, de fontosnak tartom, hogy amikor valaki nem tudja eldönteni, folytassa-e a vásárlást, akkor visszavonuljak, és várjak.

– És egy bundás virslit.

– Azonnal, uram. Köszönöm.

Alkohollal fertőtlenítem a kezem, kinyitom a meleg vitrint, és kiveszek belőle egy bundás virslit.

– Tegyem a hideg italt és a meleg ételt külön szatyorba?

– Jaj, ne, mindegy. Együtt is jó.

A dobozos kávét, a cigarettát és a virslit egy kisméretű szatyorba rakom. A férfi egész addig a zsebében játszott a pénzével, de most hirtelen a mellzsebéhez rántja a kezét, mintha éppen az eszébe jutott volna valami. Rögtön levonom a következtetést: elektronikusan fog fizetni.

– Suicám van.

– Semmi probléma, uram. Kérem, érintse ide a kártyáját.

A vásárló legapróbb mozdulatát és szemvillanását is automatikusan megfigyelem, a testem gépiesen válaszol. A fülem és a szemem fontos érzékelők, amelyek minden mozdulatot és vágyat bemérnek. Nagyon vigyázok, hogy ne hozzak senkit zavarba, és nem figyelek túl feltűnően, de a felfogott jelnek megfelelő sebességgel mozdul a kezem.

– A blokkja, uram. Köszönjük a vásárlást.

– Kösz – mondja, átveszi a blokkot, és kimegy.

– Sajnálom, hogy várnia kellett – hajolok meg a nő felé, aki mögötte állt a sorban. – Iraszsaimasze! Jó reggelt kívánok!

Úgy érzem, hogy a reggeli időszak rendben zajlik boltunk fényesen kivilágított dobozában. A kirakaton túl, amelynek üvegét olyan tisztára sikálták, hogy egy ujjlenyomat se maradjon rajta, emberek sietnek. Új nap kezdődik, a világ felébred, és a társadalom fogaskerekei mozgásba lendülnek. Én is egy fogaskerék vagyok, amely körbe-körbe jár. A világ tevékeny része vagyok, itt a nap reggelnek nevezett szakasza, nem tétlenkedhetek.

Rohanok, hogy folytassam a rizsgolyók kirakását, amikor az üzletvezetőnk, Izumi asszony odaszól nekem.

– Furukura kisasszony, hány ötezer jenes maradt a pénztárban?

– Hát… csak kettő.

– Jaj, nekem, biztosan sokan fizettek tízezressel! A páncélban sem maradt már. Ha túlestünk a csúcsforgalmon és a szállítókon, azt hiszem, át kellene mennem a bankba.

– Igen, köszönöm!

Izumi asszony körülbelül egyidős velem, és csak részmunkaidőben dolgozik, de az utóbbi időben olyan kevesen vagyunk az éjszakai műszakra, hogy a bolt vezetője is vállalt párat, őt meg beállította nappali főnöknek, mintha állandó alkalmazott lenne, akit a központból küldtek.

– Jó, akkor úgy tíz körül átmegyek. Ja, és most jut eszembe, mára van egy extra rendelésünk szusicsomagokra, szóval figyeljen, mikor jön, aki megrendelte, hogy átvegye.

– Figyelni fogok.

Az órára nézek: hamarosan 9:30 lesz. A reggeli csúcs már majdnem véget ért, és a frissen kiszállított termékekkel sem bíbelődhetek tovább, készülnöm kell a déli csúcsra. Kinyújtóztatom a hátam, és visszamegyek a bolthelyiségbe, hogy befejezzem a rizsgolyók kipakolását.

***

Már nem emlékszem tisztán azokra az időkre, amikor még nem születtem újjá mint bolti eladó. Hétköznapi családban, szeretetben nevelkedtem egy átlagos kertvárosi lakóövezetben. De mindenki úgy gondolta, hogy elég furcsa gyerek vagyok.

Például, még amikor óvodába jártam, egyszer megláttam a parkban egy halott madarat. Kicsi volt, szép kék, valakinek a házi kedvence lehetett. Kitekeredett nyakkal, csukott szemmel feküdt, a gyerekek körülállták, és sírtak. Az egyik lány fel akart tenni egy kérdést:

– Mit kéne most…? – De mire befejezhette volna, felkaptam a tetemet, és odarohantam vele az anyámhoz, aki a padon ült és a többi anyukával beszélgetett.

– Mi van, Keiko? Ó, egy kismadár… Kíváncsi volnék, honnan jött – mondta kedvesen, és megsimogatta a fejem. – Szegénykém. Temessük el!

– Együk meg! – feleltem.

– Micsoda?

– Apu szereti a jakitorit, nem? Grillezzük meg, és legyen ez a vacsora!

Anyám elszörnyedve nézett rám. Azt hittem, nem hallotta jól, amit mondtam, úgyhogy megismételtem, és ezúttal még gondosabban formáltam a szavakat. Az anyám mellett ülő anyuka rám bámult, a szeme, az orrlyuka és a szája mind tökéletes karikára nyílt. Olyan viccesen nézett, hogy majdnem elnevettem magam. De azután láttam, hogy a kezemben tartott madarat bámulja, és rájöttem, hogy az apám nem lakna jól egy ilyen kis testtel.

– Szerezzek még párat? – kérdeztem, mert emlékeztem, hogy még két-három madár szökdécselt a közelben.

– Keiko! – Az anyám végre magához tért, és rám kiáltott. – Ássunk sírt Papagáj papának, és temessük el! Nézd, a többi kisgyerek mind sír. Biztos a barátai is szomorúak, hogy meghalt. Szegény pára!

– De hát halott. Együk meg!

Anyám szóhoz sem jutott, engem viszont lenyűgözött, amikor elképzeltem, ahogy a szüleim és a kishúgom boldogan körülülik a vacsoraasztalt. Apám sokszor mondta, hogy nagyon szereti a jakitorit, márpedig az nem más, mint grillrácson sült madár. Bőven akadt belőlük a parkban, nem volt más dolgunk, mint hogy elkapjunk párat, és hazavigyük őket. Nem értettem, hogy miért kéne eltemetnünk a madárkát, amikor meg is ehetnénk.

– Nézd, milyen aranyos a kis Papagáj papa – mondta komoly arccal az anyám. – Ássunk neki valahol sírt, és minden gyerek hozhat rá virágot.

Így is tettünk. Mindenki megsiratta szegény döglött madarat, miközben virágokat gyilkoltak a parkban, letépték őket a szárukról, és olyanokat kiabáltak, hogy „Milyen szép virág! Papagáj papa biztosan örülni fog neki!”. Annyira furcsán viselkedtek, hogy azt hittem, valamennyien megőrültek.

Lyukat ástunk egy kerítés túloldalán, amin BELÉPNI TILOS felirat lógott, és döglött virágokkal díszítettük a sírt. Valaki kihalászta a szemetesből egy jégkrém fapálcikáját, hogy legyen mivel megjelölnünk a helyet.

– Szegény kis madárka. Szomorú, ugye, Keiko? – sugdosta az anyám, mintha meg akarna győzni valamiről. Én viszont egyáltalán nem értettem, mi szomorú ebben.

Sok hasonló esetre emlékszem. Nem sokkal azután is nagy felfordulás támadt, hogy elkezdtem iskolába járni, és néhány fiú folyton összeverekedett a szünetben.

A többi gyerek csak sírt: „Hol a tanár?”, meg „Hagyják már abba!”, úgyhogy én bementem a fészerbe, kihoztam egy ásót, odafutottam a huzakodó fiúkhoz, és az egyiküket fejbe vágtam. Ő a tarkójához kapott, és a földre zuhant, mindenki más pedig vad óbégatásba kezdett. Mivel láttam, hogy a megtámadott fiú már nem mozog, egy másik gyerek felé fordultam, és újra felemeltem az ásót.

– Keiko-csan, fejezd be! Kérlek, ne bántsd őket! – kiabáltak könnyes szemmel a lányok.

Előkerült néhány tanár is, és döbbenten magyarázatot követeltek.

– Mindenki azt kiabálta, hogy hagyják már abba, úgyhogy én abbahagyattam velük, amit csináltak.

Nem szabad erőszakosnak lenni, magyarázták zavartan az értetlen pedagógusok.

– De mindenki azt mondta, hogy Jamazaki-kunnak és Aoki-kunnak abba kell hagynia a verekedést! Én csak kigondoltam, hogyan érhetjük el a leggyorsabb eredményt – magyaráztam türelmesen. Most akkor miért olyan dühösek? Nem értettem, mi bajuk.

A tanárok értekezletet tartottak, és anyámat behívták az iskolába. Amikor láttam, hogy furcsán komoly arccal meghajol a nevelőim előtt, és újra meg újra bocsánatot kér, akkor végre sejteni kezdtem, hogy talán nem kellett volna megtennem, amit tettem, de az továbbra sem volt egyértelmű a számomra, hogy miért.

Ugyanez történt, amikor fiatal tanárnőnk hisztérikus üvöltésbe fogott, az íróasztalt verte az osztálynaplóval, és mindenki sírva fakadt. Akkor sem nyugodott meg, amikor már az egész osztály könyörgött neki: „Sajnáljuk, kisasszony! Kérjük, hagyja ezt abba, kisasszony!” El kellett hallgattatni valahogy, tehát odafutottam, és lerántottam róla a szoknyáját meg a bugyiját. Úgy meglepődött, hogy könnyekben tört ki, de legalább befogta a száját.

A szomszéd teremből átszaladt a tanár, megkérdezte tőlem, mi történt, én pedig elmagyaráztam neki, hogy egyszer a tévében egy felnőtt nő nagyon felhúzta magát, és csak akkor hallgatott el, amikor levetkőztették. De ők erre újabb értekezletet tartottak, és ismét behívták az anyámat.

– Nem értem, miért nem érted, Keiko… – suttogta hazafelé menet gyámoltalanul, miközben magához ölelt. Olyan volt, mintha megint valami rosszaságot csináltam volna, de hiába erőlködtem, nem jöttem rá, mi lehetett az.

A szüleimnek fogalmuk sem volt róla, hogy mihez kezdjenek velem, de szokás szerint szeretettel kezelték az esetet. Semmiképpen sem akartam elszomorítani őket, nem akartam, hogy miattam kelljen folyton bocsánatot kérniük, így aztán elhatároztam, hogy ezentúl, ha nem vagyok otthon, akkor amennyire tudom, tartom a számat. Nem csinálok semmit saját elhatározásból, csak a többieket utánzom, vagy egyszerűen engedelmeskedem az utasításoknak.

Attól kezdve egy szóval sem mondtam többet a szükségesnél, nem csináltam semmi olyat, amit én találtam ki, és úgy láttam, hogy a felnőttek megkönnyebbülnek. Amikor viszont idősebb lettem, a túlzott hallgatásomat találták bajnak. Én továbbra is azt feltételeztem, hogy akkor járok el a leghelyesebben, ha egy mukkot sem szólok. A tanárok azonban azt írták az üzenőfüzetembe, hogy többet kellene barátkoznom, és az udvaron játszanom, míg én makacsul a legszükségesebb szavakra szorítkoztam.

A húgom, aki két évvel fiatalabb nálam, átlagos gyerek volt. De soha nem próbálta távol tartani magát tőlem, sőt igazából csodált. Velem ellentétben folyton leszidták apró kis rosszaságok miatt, és amikor ilyen történt, én mindig anyám elé álltam, hogy megkérdezzem, miért haragszik. Ez általában véget vetett a kiselőadásnak, a húgom pedig úgy köszönte meg, amit tettem, mintha azt hinné, hogy őt akartam megvédeni. Az is jól jött, hogy az édességek meg a játékok nem nagyon érdekeltek, gyakran nekiadtam, ami az enyém volt, és ezért folyton a közelemben ólálkodott.

A családom mindig szeretett és a gondomat viselte, aggódtak értem, és meg akartak gyógyítani. Emlékszem, hallottam, ahogy a szüleim megbeszélték, mihez kezdhetnének velem, és azon töprengtek, mi romlott el bennem, amit ki lehetne javítani. Apám egyszer elvitt elég messze, a szomszéd városba, egy pszichológushoz. Ő azonnal arra gondolt, hogy otthon lehet valami baj, pedig tényleg nem volt. Apám, a banktisztviselő szelíd és állhatatos, anyám pedig kedves, bár kissé bátortalan volt, és a húgom is rajongott értem.

– Egyelőre halmozzák el pozitív érzelmekkel, aztán meglátjuk, hova fejlődik az ügy. – Ez volt a jóságos végkövetkeztetés, így hát a szüleim kitartó szeretetében nevelkedtem.

Az osztályban nem szereztem barátokat, de azt nem mondhatnám, hogy pikkeltek rám, vagy bántottak volna; viszont sikerült úgy túljutnom az általános és a középiskolán, hogy ha nem kérdeztek, nem szólaltam meg.

Az érettségi után egyetemre mentem, de semmit sem változtam. A szabadidőmet egyedül töltöttem, és senkivel sem maradtam kettesben. Nem okoztam többé olyan kalamajkát, mint általánosban, a szüleim mégis attól féltek, hogy nem fogom elviselni a valódi világot. Én is azt hittem, hogy meg kell engem gyógyítani, és így váltam felnőtté.

***