Tartalomjegyzék

Prológus

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Versek a történetben

Victoria Green

Valter és Vivien

Victoria Green: Valter és Vivien

©Victoria Green

Szerkesztette: K. Zsófi

Korrektúra: Sebők Balázs

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/victoriagreen89/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309341

mobi ISBN 9786156309358

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Prológus

2008. Székesfehérvár

A csendes vasárnapi reggelen egy rendőrautó járőrözik Székesfehérvár utcáin. Kora hajnalban a forgalom csekély. A járgány ráérősen gurul a pirosra váltó lámpa alá az üres utcán. Oldalsó ablakát leengedik, és egy összegyúrt rágógumit hajítanak ki rajta.

– Tényleg muszáj ezt? – szól társára a vezetőülésben ülő idősebb férfi.

– Bocs, apa! Legközelebb kidobom egy kukába – viccelődik a fiatalabbik rendőr.

– Ne szemtelenkedj velem az első napodon! – mordul rá szigorúan a felettese. Az anyósülésen ülő, miután látja, a társa nem vevő a poénjára, abbahagyja a vigyorgást és elkomolyodva bólint.

A lámpa először piros-sárgára, majd zöldre vált. A vasárnap reggeli csendjét egy vérfagyasztó kiáltás hasítja fel. Bár a lámpa zölden világít, a rendőrautó mégsem indul el.

Utasai a fájdalmas ordítás forrását keresik, és mikor megtalálják, alig hisznek a szemüknek.

– Azt a kurva… – reagál az idősebbik férfi, és már ugrik is ki az autóból, hogy a csomagtartóból kikapja a tűzálló takarót. Társa ennél lassabban emészti meg a látványt. Álmában sem gondolta volna, hogy az első napján ilyet kell átélnie.

A zebrán egy lángokba borult fiatal fiú szalad üvöltözve, végül az autójuk előtt esik össze.

– Gyere és segíts! – hallja felettese kiáltását.

A férfi odaszalad az égő testhez és befedi a takaróval. A tűz ropogásának hangja megszűnik, helyette gyomorforgató sistergés hallatszik, amit a szénné égett bőr ad ki. A fiatal fiú reszket, mint a nyárfalevél, ruhája teljesen leégett, csak a cipője maradt a lábán. Haja, szemöldöke eltűnt. Riadt tekintetével a két rendőrt figyeli.

– Hívd a mentőket! – förmed az idősebb férfi a társára, mikor meglátja, hogy az csak az áldozatot bámulja. Égett hús- és bőrszag terjeng a levegőben, ami elviselhetetlenné válik. Míg az ifjonc rendőr a mentősökkel beszél, addig felettese újra az áldozathoz fordul.

– Ki tette ezt veled, fiam?

A reszkető fiú sokkos állapotban van. Csak nézi a rendőrt, majd szólásra nyitja száját, de hang nem hagyja el ajkát.

– Mondd ki a nevét, és egy életre lecsukjuk azt a rohadékot!

– Valter – nyöszörgi az áldozat alig hallhatóan. A rendőrnek közelebb kell hajolnia hozzá, hogy meghallja. Közben nem vesz levegőt, mert már az ő gyomra sem tudja bevenni az égett test szagát.

– A teljes nevét! – kéri, de válasz már nem érkezik, csak egy halk sóhajtás, mint mikor a haldokló a lelkét leheli ki.

A reszketés abbamarad, a fiú szeme pedig örökre lecsukódik.

1.

Vivien

2013. szeptember

A világ legédesebb gyermekét tartom a kezemben! Gyönyörű barna szemét az anyukájától, szőkésbarna haját pedig az apukájától örökölte. Sosem hittem volna, hogy egy napon még fogok bárkit ezen a néven szólítani: Pálfi Zsolt.

Kimondani ezt a nevet egyszerre félelmetes és örömteli. Az oka ennek évekkel ezelőttre nyúlik vissza. Pontosabban négy évvel ezelőttre, amikor a nővérem első nagy szerelme, Pálfi Zsolt életét vesztette egy autóbalesetben. Borzalmas időszak volt mindenki számára. Ám most mintha az unokaöcsémben újjászületett volna.

Ha látogatóba jönnek a nővéremék, és a pici Zsoltika meglát, arca azonnal vigyorra húzódik. Eleinte jókat derültünk ezen, mára már mindenki megszokta, egyedül én nem. Olyan szépséges mosolya van, hogy átragad rám, és én sem tudok tovább komoly maradni. Unokaöcsém rajong értem, és én is imádom őt. Most is kacag a kezemben, ahogy a magasba emelem. Apró kezeivel megérinti az arcomat, majd a levegőben összecsapja tenyerét. Élvezi, ha vele játszom. Távozáskor mindig hatalmas sírás lesz, mert nem szeret elbúcsúzni tőlem, ilyenkor a szívem szakad meg.

Anyukám egészen az autójukig kíséri őket, de nekem erre most nincs időm, készülődnöm kell az esti bulira. A nővérem azonnal megérti. Ismer már annyira és tudja, hogy nekem minimum másfél óra szükséges a teljes elkészüléshez. Most már ennél is kevesebb időm van, ezért mihelyst a bejárati ajtó becsukódik és a pici babám keserves sírásának hangja távolodni kezd, én azonnal bevágódom a fürdőszobába. Gyorsan letusolok, hajat szárítok. Sminkkel adok egy kis csillogást az amúgy is szépséges arcocskámnak. Hibátlan arcbőrömre nem is teszek semmit, csak a szemhéjamra kenek egy kis tust, és szempillaspirállal hosszabb és dúsabb pillákat varázsolok. Elégedetten vigyorgok magamra a tükörben, de tudom, még csak most jön a neheze: a ruhaválasztás.

Valahogy a saját cuccaim sosem tetszenek annyira, mint a nővéremé, de ő már nem lakik itt, és kénytelen vagyok a saját béna ruháim közül választani. Ez körülbelül negyven percembe kerül, és már az utolsó simításokat végzem, amikor az óra nagymutatója a tizenkettes szám alá kúszik. Este hét óra. Indulnom kell. Magamra nyomok egy kis parfümöt, utoljára ellenőrzöm a kinézetemet a tükörben, majd anyukámhoz fordulok.

– Elmentem! Hajnalban érkezem!

– Vigyázz magadra, és siess haza! – hallom anyát, de ekkor már fél lábbal kint vagyok a lakásból.

Nem kell messzire mennem. Az utca végén a sarkon van egy kis kocsma, ahol a barátaimmal alapozni szoktunk. Miután úgy érezzük, kellően feltöltődtünk gátlásoldó itallal, buszra szállunk, és a legközelebbi diszkóig meg sem állunk.

A sarki kocsma (én csak így hívom) bejáratánál találkozom a barátaimmal, Péterrel és Patrikkal. Lány barátom nem igazán van. Valahogy nem jövök ki jól a lányokkal. Azok mind kétszínűek, és szeretnek a hátadba kést döfni. A fiúkkal jobban szeretek együtt lógni. Ők csak idegesítőek és fárasztóak, de legalább őszinték.

Mikor Patrik meglát, vigyorogva köszön rám. Mindig bejöttem neki – milyen kár, hogy nekem nem az esetem. De ezt az infót sem tőle tudom, hanem a haverjától, mert arra is gyáva volt, hogy közölje velem az érzéseit. Így hát én – postagalambnak használva Petit –, visszaüzentem, hogy nem az esetem. Azóta még csendesebb, amit annyira nem is bánok. Elég a társát hallgatnom, akinek viszont be nem áll a szája. Mindig van valami mesélni valója.

– Szia, Vivi! Csodásan nézel ki! – üdvözöl Patrik.

– Köszi! Hol van a jobbik feled?

– Már bent van. Az első kört ő állja, éppen azt rendezi a pultnál.

Csendben helyet foglalunk a csocsóasztal mellett. Péter három pohár boros kólával csatlakozik hozzánk. Milyen marha nagy szerencsénk van vele, a tizenhat évével húsz évesnek néz ki, így mindig kiadják neki az italokat, és eddig még sosem kérték el az igazolványát.

– Hát megérkeztél, Vivi! Már-már azt hittük, hogy nélküled kell nekivágnunk az éjszakának.

– Dehogy! Hisz’ ismertek, egy estét sem hagynék ki! – Kezembe veszem a hideg italt, és jó nagyot kortyolok belőle.

Ez kell nekem.

A szénsav jólesően csiklandozza végig a torkom, a hűvös italtól egy pillanatra kiráz a hideg. Nincsenek sokan a kocsmában, rajtunk kívül még egy valaki ácsorog a pultnál, és ketten ülnek egy másik asztalnál. Miközben a jobb oldalamnál ülő fiú valami sztorit mesél a haverjának, én azon merengek, lehet, hogy elindítok egy zenét a zenegépen.

A gépre pillantok, majd valami megmagyarázhatatlan oknál fogva a hátam mögött levő asztal felé sandítok. Tekintetem engem figyelő barna szemekbe ütközik, melyek olyan fürkészőn bámulnak, hogy az egész testem beleborzong. Pillantásomat azonnal elkapom, és a barátaim felé fordulok. Péter meséje nem foglalkoztat, de muszáj rá koncentrálnom. Nem szabad odapislantanom, pedig lassan már el sem hiszem, hogy valóban engem néz az a srác. Csak egy pillanatra olvadt egybe a tekintetünk, mégis, a testem azonnal reakcióba lépett. A szívem akkorát dobbant, mint még sohasem, és azóta is ütemesen dobol, szinte ütlegeli a mellkasomat.

Miért viselkedik így a szívem? Máskor is bámultak fiúk, nincs ebben semmi különös… Mégis, ő egészen más. Azonnal felborította a nyugodt kis lelkivilágomat.

Hiába próbálom magam arról győzködni, hogy ne nézzek oda újra… Azon kapom magam, hogy megint őt bámulom, amitől a szívem majd’ kiszakad a helyéről. Világosbarna tekintete belém ég, szinte perzseli a testem minden részét.

Az ő bőre fehér, és miközben bámulom őt, ajka mosolyra húzódik. Jesszusom! Mintha áram vonulna végig a testemben… Felpattanok ültömből, erre a fiúk kérdőn néznek fel rám. Hirtelen a hangomat sem találom. Még mindig magamon érzem annak a srácnak a figyelmét.

– Megyek… Elindítok valami zenét – magyarázom a barátaimnak, majd a gép felé indulok. Nem nézek se jobbra, se balra, csak a zenegépre fókuszálok, miközben gondolataim az asztalnál ülő jóképű körül járnak.

Az a koromfekete, bezselézett haj, azok a szemek… Mint az olvasztott tejcsokoládé. Esküszöm megkívántam a forró csokit.

– Vivien! – hallom meg a szomszédunk, Erika hangját, ami igen meglep, mert eddig észre sem vettem, hogy ő is itt van a kocsmában. Verdeső szívvel fordulok meg a felé az asztal felé, ahol az a srác is ül. Erika mosolyogva int, hogy menjek oda.

Atya ég!

Döbbenten indulok meg arra.

– Gyere, be szeretnélek mutatni az unokaöcsémnek!

Erika rokona az a fiú? Miért nem láttam eddig soha?

Odalépek, és bátortalanul titokzatos figyelőmre mosolygok. Ő megszakítás nélkül engem néz, amitől kezdek zavarba jönni.

– Ki ez a szépség? – kérdezi váratlanul. Hangja selymesen simogatja az érzékeimet.

– Valter, ő itt Egressy Vivien, a szomszéd barátnőm kisebbik lánya.

Valter? Hát, nem egy szokványos név az biztos.

A fiú váratlanul megérinti a kézfejemet és az ajkához emeli, hogy gyengéd csókot adhasson rá. Közben szemét nem emeli le rólam, úgy üdvözöl. Még sosem köszöntöttek engem igazi kézcsókkal. Azt sem tudom, mit mondjak vagy tegyek. Csak állok és vigyorgok, mint egy rakás szerencsétlenség.

Erika kimegy a mosdóba, így magunkra hagy minket. Annyira átlátszóan teszi, hogy kellemetlenül kezdem érezni magam miatta. Érzem a barátaim pillantását a hátamon, de egyszerűen nem tudok elszakadni a csodálómtól. Valter tekintete úgy magához vonz, mint a mágnes.

– Gyere, ülj le mellém – megkér, és én azonnal teljesítem. Még végig sem mondja, de már elfoglalom Erika székét. Ő elmosolyodik rajta, majd pillantása egyre gyakrabban téved a kézfejemre.

– Miért bámulod a kezemet? – bukik ki belőlem a kérdés, miután Valter egy szót sem szól, csak a kezemet szemléli.

– Nagyon rég láttam már női kezet. Gyönyörű.

A válasza igen meglep, és nem nagyon tudom hova tenni.

Mégis hogy értsem azt, hogy rég látott női kezet?

Zavaromban a zenegépre pillantok, ahova menni készültem. Erika kilép a mosdóból, és én gyorsan kapok az alkalmon, felkelek a székről, hogy visszaadhassam a helyét.

– Megyek, elindítok valami zenét – mentegetőzöm, miután a fiú kérdőn pillant fel rám. Alig láthatóan bólint, én pedig már ott sem vagyok.

Teljesen kikészített. Még senki sem volt rám ilyen hatással. A tekintete… Mintha a lelkembe látna. Egész idő alatt reszketett a testem, míg mellette ültem, fogalmam sincs, hogy miért. Eljönni mellőle olyan érzés volt, mintha megfosztottak volna valamitől.

Megállok a gép mellett, és sután bámulom a képernyőt, nem jut el a tudatomig, hogy előbb be kellene dobni a pénzt. Kis időbe telik, mire erre rájövök, majd miután a százforintosomat benyeli a szerkezet, indíthatom a keresést. Ujjammal a képernyőt nyomkodom egy jó kis mulatós zene után kutatva, amikor valaki megáll mellettem. Arra gondolok, hogy talán az egyik haverom jött segíteni a zeneválasztásban, de mikor ránézek, a szívem kihagy egy ütemet. A jóképű figyelőm lépett mellém, és most széles mosollyal néz le rám. Az parfüme azonnal elbódít: enyhén fűszeres, mégis édes illat árad a ruhájából, amibe azonnal beleszeretek. Kezemmel görcsösen szorítom a zenegépet, miközben mély levegőt szívok a tüdőmbe. A szívem kalapál, amikor megszólal.

– Segítsek választani?

A hangja annyira gyengéd, és érdekes. Nem túl mély, inkább hullámzó, és a hangszíne elváltozik, amikor lehalkítja hangját. Gyönyörűséges. Szememet behunyom és próbálom összeszedni magam, hogy egy értelmes szót kinyöghessek.

– Köszi, nem kell, megy egyedül is…

Jaj, ne már! Ezt elrontottad, Vivien! Ezzel a szöveggel szépen lepattintod ezt a jóképű srácot, aki észrevett téged! Pont téged!

Félve oldalra sandítok, és megkönnyebbülve tapasztalom, hogy nem megy vissza az asztalához. Így gyorsan kijavítom magam.

– Vagyis… igen, segíthetsz… Nem tudok választani.

– Milyen műfajt szeretsz? – néz le rám őszinte érdeklődéssel. Én elnyíló ajkakkal bámulom őt, mert megint elveszek a tejcsokoládé szempárban, melyben rengeteg titkot, és éhséget látok.

Te jó ég! Mi történik velem?

Csak bambán meredek rá, ő pedig újra elmosolyodik. Kinevet! Mulat azon, hogy milyen hatással van rám a bénító jóképűsége. Zavartan visszafordulok a zenegéphez, és tovább keresgélek. Magamon érzem a tekintetét. Folyamatosan figyel, majd váratlanul finoman megérinti a kezemet, amivel a zenegépen támaszkodom.

Mi a francot művel?

Nyelek egyet, a tenyeremet kihúzom az övéből, és azzal folytatom inkább a keresést a képernyőn. Mégis hogy reagáljak a váratlan érintésére? Imádom, mint ahogyan azt is, hogy folyton néz, már-már zavarba ejtően. Találomra rábökök az egyik dalra, ami olyan hangosan indul el, hogy megugrom tőle. Valter csendben hallgatja, majd gyönyörű szemét rám szegezve így szól:

– Tetszik! Első hallomásra nem is rossz.

Ezen megint elképedem. A dal vagy hároméves, és hatalmas sikert aratott, a csapból is ez folyt éveken át.

– Te most hallod először? Az hogy lehet? – pislogok rá hitetlenkedve.

– Hosszú sztori – süti le szemét, és most először végre nem bámul tovább. Kicsit fel is lélegzem, de ez nem tart sokáig. Titokzatos pillantását újra rám emeli, fájdalmat és végtelen szomorúságot olvasok ki szeméből. Annyira szeretném megismerni őt. Magamba szívni életének történetét. Azokat az éveket, melyeket nem tölthettünk együtt, csak azért, mert még nem ismertük egymást.

– Én most… Visszamegyek a barátaimhoz – dadogom.

Nem tudom normálisan befejezni a mondatot, mert olyan csúszna ki a számon, amit nem szeretnék. Nem vágyom vissza hozzájuk. Az est hátralévő részét legszívesebben vele tölteném. Beszélgetnénk, hagynám, hogy újra megérintse a kezem. Nagyon tetszik a nyomulása, mindene, az egész lénye. Még sosem éreztem ilyet. Nem is ismerem, mégis szomjazom a társaságára.

Ezt hívják vonzódásnak?

Ő megint bólint, és hátrább lép, hogy utat adjon nekem. Csalódottsággal tölt el a mozdulata. Bárcsak arra kérne, hogy maradjak vele! Szomorúságomat nem titkolva elsétálok mellette és visszaülök a barátaimhoz. Szemem sarkából látom, ahogy Valter is visszaül Erikához.

– Lemaradtál, csajszi! Mi már legurítottuk az első kör italt, te még sehol sem vagy! – hallom Peti felvilágosító szövegelését, és rájövök, hogy már egyáltalán nincs kedvem a társaságukhoz. Felsóhajtva kezembe veszem a hűs italt, és megiszom mind.

– Ez a beszéd! – dicsér, majd összeszedi a poharakat és a pulthoz siet, hogy kikérjen egy újabb kört. Patrik is felugrik a székből, és kimegy a mosdóba.

Egyedül hagynak, és ebben a pillanatban egy jóleső bizsergés fut végig a hátamon. Engem figyel, és amikor pillantásunk találkozik, édesen rám mosolyog. Ő is velem szeretne lenni, tisztán látom rajta. Szívem fájón megsajdul, ám nem szakítom meg összefonódásunkat, szeretném, ha tudná, nekem sem közömbös. Sőt…

Gyere ide és vigyél el! Fogd meg a kezem és húzz ki a kocsmából, hogy megismerhessük egymást! Próbálnám mindezt jelezni neki a szememmel, de nem jut el hozzá a néma üzenetem. Erika valamit mond neki, mert felé fordul, mire arca komorrá válik. Már nem néz vissza rám, hanem a levegőbe mered mérgesen, mintha feldühítették volna a hallottak. Bárcsak eltörölhetném a bánatát

Peti visszaérkezik, és kényszeredetten elszakítom magam csodálómtól. Próbálok a barátaimra fókuszálni. Egész jól megy, Patrik visszaérkezésével kezd jobb lenni a hangulat is. Miután kiiszom a másodikat, már érzem az alkohol hatását. Szemhéjam elnehezül, minden lassabbá válik, az ujjbegyeim zsibbadnak.

– Na, indulhatunk? – áll fel az asztaltól Patrik.

Én már éppen mondanám nekik, hogy mindjárt, csak elköszönők tőle, de az asztalukat üresen találom. Elmentek…

A jókedvem azonnal tovaszáll, mint valami tollpihe. Csendben követem a barátaimat, akik azonnal rágyújtanak, amint kilépünk a kocsmából. Kérek egy szálat, mert ilyenkor ez elmaradhatatlan. Az ital és a cigarettázás kéz a kézben jár. Persze erről a családom nem tud, és ez jól is van így.

Az éjszaka hátralévő részében már nem tudok olyan felszabadultan bulizni, mint máskor. Gondolataim Valter körül forognak. Vajon fogunk még találkozni? Nagyon bízom benne. Remélem, másnap még Erikánál lesz. Hisz’ biztosan messziről jöhetett, ha eddig nem láttam itt. A zene tombol, a fiatalok táncolnak, üvöltve a zene szövegét. Ugrálok, a csípőm riszálom, míg végül az éjszaka varázsa magával ragad, és többet nem gondolok rá.

2.

Vivien

A hangulat a tetőfokára hág. A fények úgy villognak a fejem felett, mint a villámló égbolt. A szárazjég kísértetiesen ereszkedik a tömegre tejfehér homályba vonva mindent. A hangszórók mélynyomója úgy dübörögteti a gyomromat, mintha egy dob lenne. Petivel táncolok, mert Patrik éppen a vécébe üríti tömény italát.

A szememet behunyva adom át magam a ritmusnak, ringó csípőmön megérzem a kezét, ami olyan finoman és erotikusan kulcsolódik rá, hogy azonnal kinyitom a szememet. Döbbenetemre Valterral találom szemben magam. Azonnal ledermedek, az egész testem megmerevedik, csak a szívem zakatol ütemesen. Ő mosollyal az ajkán közel hajol hozzám, és egyenesen a fülembe suttog:

– Nagyon jól csinálod! Ne hagyd abba!

A hangjától kiráz a hideg, és egyszer csak az ágyamban találom magam. Mély sóhajtással nyugtázom, hogy az egészet csak álmodtam. Fáradtan kikászálódom, és megindulok a konyhába.

Valter.

Gondolataim újra felé kalandoznak. A neve olyan ismerősnek tűnik, mintha már hallottam volna valahol ezelőtt is, de akárhogy töprengek rajta, nem jut eszembe.

Ennek a srácnak nem csak a neve érdekes, hanem amiket mond. Rég látott női kezet? Nem ismerte az évszázad zenéjét? Hol volt eddig? Erika miért nem mesélt róla sosem?

A konyhában csak Cody kutyusunk üdvözöl, anyámat nem találom sehol, de tudom, hogy hol van… Szomszédban, Erikánál. Vajon ő is ott van? Meg kell tudnom!

Gyorsan a fürdőbe szaladok és rendbe szedem magam. Letusolok, köntösbe bújok, a hajamat törölközőbe csavarom, de nem bírok tovább magammal. Az is rengeteg időt vesz el, amíg megszárítom a hajam.

Kilépek a bejárati ajtón és dobogó szívvel látom, hogy a soron következő lakás ajtaja tárva-nyitva van. Anyám és Erika kacagásának hangja szűrődik ki. Odaérve mégis meglepetésként ér Valter látványa. Anyu a kis konyhaasztalnál ül barátnőjével, Valter pedig mellettük ácsorog egy szál farmerban, zsebre tett kézzel. Felsőtestét semmi sem takarja, és képtelen vagyok elszakadni a látványtól. Amikor észrevesz, tekintetét végigfuttatja rajtam. Ekkor jövök rá, hogy mekkora idiótát csinálok magamból! Képes voltam ideszambázni köntösben, turbánnal a fejemen.

Ezt az égést!

– Neked még ez is jól áll… – állapítja meg mindenki előtt, az arcom pedig egész biztosan a pipacs színében játszik. Már bánom, hogy idejöttem. Anya kérdőn néz felém, én meg csak állok itt sután és nem bírok megszólalni. A jelenlététől teljesen kész vagyok.

– Mi az, kicsim? – kérdezi anyu.

– Csak meg akartam tudni, hogy… Itt vagy-e, mert nem találtalak otthon – magyarázom, és mikor Valterra nézek, látom a pillantásából, hogy ő pontosan tudja miért vagyok ott igazából. Jesszusom! Gyorsan hátat fordítok mindannyiuknak és visszaszaladok.

A fürdőszobába lépve a vigyorgó képem néz rám a tükörből. Ott van! A szomszédban van!

Mint aki randira készül, úgy kicsípem magam, pedig igazából a kutyát készülök megsétáltatni, de ki tudja, lehet, hogy kijön utánam! Amint kész leszek, izgatottan kötöm pórázra az ebet, és indulok kifele.

Vajon a srácra is olyan hatással vagyok, mint ő énrám? Amióta találkoztam vele, csak rajta kattogok, vajon ő is gondol rám?

Sietve haladok el a nyitott szomszéd ajtó mellett. Még pislantani sem merek arra, csak abban bízom, hogy utánam jön. Az utcán sétálva többször is hátrafordulok, hátha jön, de senki sincs kint rajtam kívül. Húsz perc fel-alá sétálgatás után feladom. Igaz, eléggé messze gyalogoltam a háztól, de tudom, hogy nem jött utánam.

Úgy tűnik, ez az egész teljesen egyoldalú. Ő nem is akar tőlem semmit, különben már itt lenne.

Éppen egy óvoda zöld kerítése mellett bandukolok lehorgasztott fejjel, amikor Valter váratlanul kifordul a végénél és felém indul. A kutyám mérgesen vakkant egyet, de a fiú tudomást sem vesz róla. Orrához egy gyönyörűséges rózsát nyom, amit megszagol majd átnyújt nekem. A tisztes távolságot nem ismeri, olyan közel jön hozzám, hogy majdnem hátrabillenek. A szívem százzal verhet, miközben nézem őt meghökkenten és csak remélni merem, hogy nem hallja a dörömbölését.

– Szia, szépségem! – szól újra imádnivaló hangján. – Fogadd el tőlem ezt a rózsát. Próbáltam egy tökéleteset találni neked. – Átnyújtja a virágot. Ujjaimmal átfogom a szárát, de nem engedi el, így pillantásom ismét a gyönyörű szemében merül el. – Ezt a szépséget semmi sem tudja felülmúlni.

Először azt hiszem, hogy a rózsáról beszél, ám tekintetét végigviszi rajtam, és rájövök, hogy rólam van szó. Elvörösödöm.

– A rabod lettem, Vivien.

Csodálóm mindvégig fogva tart a pillantásával, ami nagyon tetszik.

– Azt hittem már, hogy nem jössz… – motyogom szégyenlősen. A levegő érezhetően vibrál közöttünk, a szívem majd’ kiugrik, a lábam remeg a jelenlététől.

– Olyan nincs. Meg akarlak ismerni! Abban a pillanatban, hogy megláttalak másra sem vágyom, csakhogy… – itt elharapja a mondandóját, és megnyalja ajkát. Ugye nem arra készül?!

Váratlanul mozdul, tette felkészületlenül ér. Száját az én döbbenten elnyíló ajkaimra tapasztja. Cody kutyusom ugatással próbálja megfékezni Valtert, ám a fiút hidegen hagyja a kutya jelenléte. Bensőm riadóztat, hiszen sosem csókolóztam még senkivel sem. Szívem befogadná őt, de az eszem blokkolja a testemet, így makacsul összezárom ajkaimat és elhátrálok. Mélységesen meglep ez a gyorsaság. Hol marad a beszélgetés, randizgatás?

– Hékás! Mit művelsz? – lépek egyet hátrébb.

– Azt hittem, hogy… Kérlek, bocsáss meg… – néz rám bódultan. – Kicsit elragadtattam magam…

– Kicsit? – kérdezem vigyorogva, miközben a rózsát védekezően a szám elé emelem. Arcomat a pír csipkedi, miközben mosolyomat próbálom elrejteni a virág mögé. Bár gyorsnak tartom a közeledését, mégis rettentően imponál. Ez a fiú, akit nem is ismerek, engem akar.

– Jó, talán túlzottan is… Csak nem tudtam tovább ellenállni, ennek a gyönyörűségnek. – Félretolja a rózsát, miközben beszél, és hüvelykujjával végigsimít az alsó ajkamon.

– Értem, de… – hangom megremeg, ahogy ujjai ismét keretbe fogják az arcomat. Lassan közelít és olyan gyengéden néz rám, hogy képtelen vagyok ellenállni neki.

– Tudom, hogy te is vágysz rá – suttogja közvetlen az ajkaimnak.

– De még alig ismerlek… – sóhajtom.

– Csak egy csók, Vivien… Engedd meg, kérlek.

Elbódít a lényéből áradó varázs, szemem elnehezül, és engedek neki. Újra megcsókol, de nem olyan vehemensen. Finoman az enyémhez érinti ajkait, majd lassan vezet a csókolózás ritmusos táncába. Nyelvét nem használja, csak ajkaival ölelget, és annyira élvezem ezt a gyengédséget, hogy karomat önkéntelenül is nyaka köré fonom. A rózsa kihullik a kezemből, de nem érdekel. A fiú puha ajkának érintése minden más gondolatomat kizárja. Semmi másra nem tudok fókuszálni, csak az elnyúló édes csókolózásunkra. Kezeit elemeli az arcomról, és végigsimít a hátamon, tenyere melegétől túlcsordul a szívem izgatottsággal. Életem első csókja, és sosem gondoltam volna, hogy ennyire élvezni fogom. Ráadásul olyas valakivel teszem ezt, akit nem ismerek. Egyetlen dolog biztosan közös bennünk: Az egymás iránt érzett erős vonzalmunk.

Valter nem éppen abban a sorrendben halad, mint ahogy én azt mindig is képzeltem, de már egyáltalán nem bánom. Szeretem őt csókolni. Ha tehetném ma egész nap vele csókolóznék.

Úristen! Miken jár az eszem?

A fiú váratlanul megszakítja a csókot, mire én szégyenlősen lesütöm a szemem. Biztos feltűnt neki, hogy még sosem csókolóztam…

– Vidd be a kutyát, hogy csak ketten lehessünk. Az egész napot veled akarom tölteni! – hadarja, miután elereszt és felveszi a rózsát a földről. Látom rajta, mennyire szeretne velem lenni, és legszívesebben sikoltoznék örömömben. Annyira új még nekem ez az egész, és róla sem tudok semmit. Meg akarom ismerni, így bólintok és elindulok hazafelé.

– Rögtön jövök! – Az ajkam bizsereg, szívem még mindig nem nyugodott meg.

Mindvégig mellettem jön, de nem szól hozzám. Lopva egymásra pillantunk, majd bátorítón átkarolja a vállam. Az illata újra átjárja az orromat. Imádom!

A házba nem kísér be, megvár odakint. Anyu már otthon van, és a rózsát megpillantva a kezemben mérgesen kezd méregetni, ezt nem nagyon értem, de talán nem is nekem szól.

– Kimegyek egy kicsit – tájékoztatom, miután Codyról leveszem a pórázt.

– Nem mész sehova. Holnap iskola, és még egy betűt sem tanultál! – közli mérgesen.

– De…

– Semmi de! Indíts a szobádba!

Utoljára általános iskolás koromban beszélt velem ilyen stílusban, de most tényleg nem csináltam semmi rosszat. Szegény így hiába vár rám kint, muszáj szólnom neki.

– Jól van, nem megyek ki, de Valternak hadd szóljak, hogy…

– Nem kellene azzal a fiúval együtt lógnod! – A szavai hideg zuhanyként érnek. Miért?! Mi baja vele?

– Miért ne találkozhatnánk? – kérdezem csodálkozva.

– Majd elmesélem, de nem most. Valter, ha elég okos fiú, rájön magától, hogy nem engedtelek ki.

Köpni-nyelni nem tudok anyám viselkedésén. Nagyon rég leszokott arról, hogy a tanulás miatt szóljon, nincs is gond a jegyeimmel. Úgy sejtem, nem az iskola miatt van ez az egész, hanem miatta. A rózsámra pillantok, amit még mindig a kezemben fogok. Inkább nem teszem vízbe, hanem beviszem magammal a szobába.

Csendben bemegyek és az ágyra fekszem. Ujjaimmal végigsimítok az ajkaimon, amik nemrég a csodálóméval simultak össze.

Olyan finom tanítással csókolt, hogy sikerült ráéreznem a technikára. Az ő ritmusára. A mi ritmusunkra. Már az emléke is melegséggel tölti meg a szívemet. Újra megszagolom a rózsát, és percekig kezemben szorongatom.

Tegnap este, mikor megpillantottam őt az asztalnál, felcsapott köztünk egyfajta megmagyarázhatatlan erő. A vonzalom ereje, ami ott izzott a levegőben. Azt mondta, a csókomra vágyott, amióta meglátott…

Hangosan felsóhajtok, mert rájövök, hogy újra csókolni akarom őt, érezni magamon rajongását.

Vajon miért beszél róla az anyám ilyen ellenszenvvel? Most kell megtudnom!

Kimászom az ágyból, és elindulok az ajtó felé, ám az ablakomon felhangzó kopogástól halkan felsikkantok. Még oda sem nézek, de minden idegszálam tudja, hogy csak ő lehet. Milyen szerencse, hogy a földszinten lakunk! Szívem ismét jelez felém, hogy az első csókom alanya pár méterre áll tőlem. Finoman kinyitom az ablakot és a párkányra támaszkodom.

– Anyu nem engedett ki. Ne haragudj! – közlöm vele szomorúan.

– Semmi baj, sejtettem. Csak ezt hoztam neked, remélem tetszeni fog!

Átnyújt nekem egy összehajtogatott papírt. Vigyorogva veszem át tőle, és mikor ujjaink összeérnek, újra érezni kezdem a köztünk növekedő vibrálást. A szemébe nézve látom, ő is ugyanazt éli meg, mint amit én. Vágyunk egymásra. A pillantásunk egybeolvad, a csend fokozza a ki nem mondott gondolatainkat. Valter lábujjhegyre áll, én pedig abban a pillanatban még kijjebb hajolok, így közelebb húzódunk egymáshoz. Ajkaink milliméterekre állnak meg egymástól.

– Ugye nem bántad meg a csókot? – Szemének tükrében őszinte aggodalmat látok, ezért megnyugtató mosollyal próbálom elűzni a félelmét.

– Nem bántam meg. Fantasztikus volt – felelem, és az emlékre gondolva inkább a műanyag ablakpárkányon elterülő koszos foltot kezdem szemlélni. Valter az állam alá nyúl, és kissé megemeli az arcomat, hogy újra elmerülhessek barna szemében.

Muszáj lesz ennem valami csokit.

– Holnap reggel elkísérlek a suliba! És miután végeztél, ott fogok várni rád! – vázolja terveit, miközben tekintete a számra téved.

– Rendben! – válaszolom. Látom rajta, hogy mennyire szeretne újra megcsókolni, ezért bátorságot véve magamon rövid puszit nyomok a szájára és egészen visszahúzódom, mielőtt még anyám rám nyitna. Valter veszi a lapot, és ellép az ablaktól. Int nekem, és én is visszaintek.

– Olvasd el! – tátogja, miközben a kezemben levő papírra mutat. Én, mint aki a karácsonyi ajándékát kapta meg, olyan örömmel nyitom szét a papírt. Fogalmam sincs, mi lesz benne, de amit kapok, azt nem lehet szavakba önteni. Egy szerelmes vers. Egy vallomás. Tudom jól, hogy a tegnapi találkozásunkról ír

Rabod lettem

Néztelek, és elvesztem szépségedben,

Rabja lettem két szemed börtönének.

Néztelek, és te sem tudtál mást tenni,

Gyönyörű szemed nem tudtad rólam levenni.

Vivien... még a neved is csodaszép,

Ragyogó mosolyod feledni képtelenség.

Közelemben, óh, igen, zavarban voltál,

Engem meg elöntött a tüzes forróság.

Selymes bőröd ajkamon érezve,

Kellesz nekem, már akkor éreztem.

Angyali lényed úgy elvarázsolt,

Azóta álmodni sem tudok másról.

Nem akarok hinni a szememnek! Ezt tényleg ő írta? Vigyorom az arcomra ragad, miközben a verset újra és újra elolvasom. Én két sort sem vagyok képes úgy megírni, hogy rímeljen. Ő pedig egy komplett verset alkotott az első találkozásunkról. Mellkasomnak nyomom a papírt és álmodozva bámulok fel a plafonra. Olyan hirtelen jött ez az egész, de nem bánom, mert szárnyalok! A levegőben lebegek, semmi és senki nem veheti el a jókedvem.

Szememet behunyva újra elképzelem őt: látom, ahogy kilép az óvoda oldalánál, és egyenesen felém tart rózsával a kezében… Az az elszántság, ami a szemében égett, egész testemet lázba taszította. A hirtelen közelsége, a váratlan, kiéhezett, majd gyengéd csókja mindent magával sodort. A vonzalom közöttünk mágnesként működik. Ha ő mozdul, én is mozdulok.

Vágyakozva álmodozom, pedig még mindig semmit sem tudok róla. Hány éves, honnan jött? Melyik suliba jár? Vagy már dolgozik?

Idősebb nálam ez egész biztos, és tapasztaltabb is. A gondolatba belepirulok, ezért muszáj meglegyeznem az arcomat a verses papírral. Eldöntöm, hogy holnap kikérdezem mindenről. Magyarázatokat akarok a kocsmában tett érdekes megjegyzéseire. Mindenről tudni akarok!

A tanulás most nehezebben megy, mint eddig. A koncentrálás valahogy cserben hagy, mert minden helyet elfoglal az agyamban. Csak ő létezik, és mellé nem fér be sem matek, sem irodalom, semmi unalmas tantárgy. Megpróbálok erőt venni magamon és megtanulni az anyagot. Miután kész leszek minden házi feladatommal, vacsorázás közben megpróbálkozom anyámnál.

– Miért nem barátkozhatok Valterral?

– Aki bókol és rózsát ad, az nem barátkozni akar – jegyzi meg szúrósan. Én lesütöm a szemem, és próbálok nem gondolni arra a csókra, ami minden volt, csak nem baráti. Anyám tovább folytatja nyugodtabb hangon.

– Azért, Vivi, mert az a fiú nem hozzád való. Egészen máshogy látja a világot, mint mi!

Ebből egy kukkot sem értek. Ennek így semmi értelme. Két egyforma ember sem létezik a világon, mindenki egy picit más, de ettől még nem rossz.

Anyu biztosan látja az arcomon az értetlenséget, ezért folytatja.

– Hogy fogalmazzak neked… – sóhajtja. Kezd egy kicsit megrémíteni. Miről ilyen nehéz beszélnie? Mit tud róla?

– Anyu! Légy hozzám őszinte!

– Jól van. OsváthValter nemrég szabadult a börtönből. Gyilkosság miatt ült. Megölte a legjobb barátját, hát ezért nem akarom, hogy a közelében légy! Egy darabig itt fog lakni Erikánál, aminek nem igazán örülök, és remélem, megértetted, hogy miért nem barátkozhatsz vele!

Ezt nem akarom elhinni. Az én romantikus versíróm egy kegyetlen gyilkos lenne? Nem! Aki ilyen finoman érint meg és beszél hozzám, az nem lehet gyilkos! Tőle kell hallanom az igazságot!

Annyira letaglóznak a hallottak, hogy percekig némán, levegővétel nélkül bámulok anyámra, aki aggódva vizslatja az arcomat. Tudom, hogy azt kellene mondanom, amit hallani akar, de nem vagyok képes megszólalni, mert az igazság fájdalmasan nyomja a mellkasomat. Így csak megadóan bólintok, jelezve neki, hogy megértettem, miért nem barátkozhatok vele. Némán visszacsoszogok a szobába, és befekszem az ágyamba. És ha mindez tényleg igaz? Egy gyilkosért rajongok? A gondolatra a szívem fájdalmasan kalapál.

Este lefekvéskor a torkom összeszorul, sűrű nyelésekkel tudom csak kordában tartani feltörő zokogásomat. Ahogy múlnak a percek, órák, úgy nehezedik rám egyre jobban ez az egész história.

Ha igaz, amit anyu állít róla, akkor vége. Le kell mondanom róla. Már pusztán ennek a gondolata is görcsbe rándítja a gyomromat. Miért fáj ennyire, hiszen nem is ismerem őt, alig voltam vele! Semmit sem tudok róla, akkor mégis miért zaklat fel ennyire?

Párnámba nyomom az arcom, mert azon kapom magam, hogy hangosan zokogok, és nem szeretném, ha anyu meghallaná, úgysem tudnám ezt megmagyarázni neki. A sírás olyan szinten elszívja minden erőmet, hogy pillanatok alatt álomba zuhanok.

***

A másnap reggelem pokolian indul. A fejem lüktet, a szemem duzzadt, úgy érzem magam, mint akit kimostak egy mosógépben. Anyám szánakozva néz rám, ami borzasztóan idegesít. Még vele sem akarok találkozni, de tudom, hogy ez elkerülhetetlen lesz, hiszen megígérte, hogy elkísér az iskolába.

Mit mondhatnék neki ezek után? Haragszom rá… Elmondhatta volna! Ez nem egy olyan titok, amire csak legyintünk, és jót nevetünk rajta.

Kilépek a lépcsőházból, hűvös szél csapja meg az arcomat, a száraz faleveleket úgy hordja magával, mintha könnyű tollpihék lennének. Összébb húzom magamon a széldzsekimet, és körül sem pillantva elindulok a buszmegállóba. Pár méter után meghallom sietős lépteit.

A szívem idegesen megugrik, érzem testemben a remegést, amit most nem a hűvös idő okoz.

Mi fog most következni? Hogy reagál majd arra, hogy tudom, kicsoda? Utolér és a kezem után nyúl, hogy megérintse. Én azonnal kirántom, de ahogy ránézek, a dühöm szertefoszlik. Gyönyörű szeme aggódva kutakodik az enyémben, és próbálja megérteni az iménti ellenséges viselkedésemet. Végigviszem rajta a tekintetem, és meg kell állapítanom, hogy ma még dögösebb, mint tegnap. Barna bőrdzsekije tökéletesen passzol szeme színéhez. Fekete haja ma is zselétől csillog, és vadító kuszasággal mered az ég felé. Farmerja mélykék színű, eléggé használt, de pont ettől mutat még jobban rajta. Cipője valamikor fehér volt, ám a sok portól most szürke árnyalatban játszik.

Bár a haragom elillant, neki ezt nem kell tudnia, így megjátszva magamat tovább folytatom az utamat. Sietősen lépkedek, de ő újra megragad, ezúttal a karomnál fogva, és nem enged tovább. Fogva tart és magyarázatot vár. Szúrós tekintettel állom az ő megsemmisítő pillantását. A nyomasztó csendet végül ő töri meg.

– Elmondták, igaz?

Csak bólintok. A szívem zakatol, és a szemembe könny szökik. Olyan szépen indult minden… És olyan rövid ideig tarthatott…

Valter közelebb hajol, amint észreveszi az arcomon végigguruló könnycseppet.

– Vivi – szól halkan, miközben tekintetét az enyémbe mélyeszti. – Nem én tettem. Esküszöm! Nem lennék képes rá. Pláne nem a legjobb barátomat. Hinned kell nekem!

Egészen a lelkéig enged bepillantást, és szavai megnyugtatóan áramlanak az ereimben. Muszáj hinnem neki, mert nem tehetem másként! Az első perctől kezdve úgy férkőzött a bőröm alá, hogy észre sem vettem. Tegnap este rengeteg könnyet hullajtottam érte, mert gyötört a tudat, hogy elveszíthetem. Most itt áll előttem, és az ártatlanságáról próbál meggyőzni. Nézem őt, és egyszerűen nem tudom elképzelni róla, hogy bárkit képes lenne hidegvérrel megölni. De akkor hogyan és miért ülhetett börtönben?

– Meg kell értened, hogy nem indíthattam ezzel. El akartam mondani, csak kicsit később.

– Mégis mikor? Amikor már fülig beléd szeretek?

– Kérlek, hallgass meg! Fontos vagy nekem. Nem szeretnélek elveszíteni. Esküszöm, hogy nem én tettem…

Valter félrepillant, és a távolba meredve folytatja.

– Senki sem hitt nekem, és elvettek öt évet az életemből…

Fájdalma kiütközik az arcára. Szája lebiggyed, szomorú szeme párássá válik. A torkom összeszorul, miközben ő a könnyeivel küszködik. Alig látható ádámcsutkája le-föl liftezik a sűrű nyelésektől, küzd az érzései ellen, de egyetlen könnycsepp mégis utat tör magának.

– Senki, Vivien.

Közelebb lépek hozzá, és finoman megérintem az arcát. Szemét behunyja az érintésemre. Érzem félelmét a tenyerem alatt.

Szeretném megnyugtatni. Nincs mitől félnie, mert én hiszek neki!

Úgy döntök, hogy nem szavakkal biztosítom őt a feltétel nélküli bizalmamról, hanem egy szívből jövő őszinte csókkal. A szívem kalapál, miközben még közelebb lépek hozzá. Nem szólok, csak egy apró mosoly kíséretében felnézek rá, majd pipiskedve lassan az ajkához hajolok. Szememet behunyva szájon csókolom, ajkai sósak a könnyeitől. Kezével közelebb von magához, és már mindent ő irányít. A világ és a vele járó fájdalmas gondolatok megszűnnek, és semmi más nem létezik, csak az egymás iránt érzett csillapíthatatlan éhségünk. Mintha erőt adnék át neki a csókommal, bátrabban ölel, majd nyögve szakad el tőlem. Ajka még remeg, de szeme már reménytől csillog.

– Elmondani nem tudom, hogy ez most mennyit jelent nekem, Vivi – hadarja örömittasan.

– Elmeséled, hogy mi történt valójában? – kérdezem reménykedve. Tudni akarom az igazságot, és azt, hogy történhet meg, hogy valakit ártatlanul ítélnek el.

Bólint, majd a buszmegálló felé pillant. Rájövök, hogy teljesen megfeledkeztem az iskoláról. Előkapom gyorsan a mobilomat, hogy ellenőrizzem az időt.

– Két percem van még, hogy a megállóba érjek! – jelentem ki riadtan, majd futásnak eredek. Nem akarok elkésni, mit mondok akkor anyának? Soha életemben nem lógtam még az iskolából.

Futás közben megfogja a kezem, és maga után húz. Felsikoltok, mert az iramtól, amit diktál, majdnem orra bukok.

– Gyorsabban szépségem! – buzdít, de nekem nevetnem kell a helyzeten.

– Valter, rajtam egy iskolatáska is van, ha nem tűnt volna fel.

Megállok egy kicsit, hogy kifújjam a levegőt, ő pedig egy ügyes mozdulattal lekapja rólam a táskát.

– Most már nincs. Gyere! – Megfogja újra a kezem. Ujjaink összekulcsolódnak, és forró tenyerét érezve az enyémen elfog egyfajta rossz érzés: Nem akarok elválni tőle. Vele szeretném tölteni az egész napot!

A buszmegállóba érve mindketten fellélegzünk, amikor rájövünk, hogy a busz még nem érkezett meg.

Megállok Valterral szemben és nem teszek mást csak csodálom gyönyörűséges szemét. Ő szintén nem szól, csak elmerül bennem, majd amikor meghalljuk a busz közeledését, szomorú sóhaj szakad fel belőle. A fenének kell ma pont iskolába mennem… A gondolatra elhúzom a számat.

– Hánykor végzel?

– Hét órám lesz – nyöszörgöm elkeseredetten. – Délután háromkor…

A busz lassan a megállóba ér, majd kinyitja az első ajtót. Mivel nem csak mi várunk erre a járatra, úgy döntök, hogy utolsóként szállok fel. Így nyerek még pár másodpercnyi Valtert magamnak.

– Erikától tudom az iskola címét. Délután látjuk egymást. Mindent köszönök, Vivien. – néz rám hálásan, majd finom csókot lehel a szám szélére. Megérzem ruhájának illatát, és szabályosan megfájdul a szívem a búcsúzástól. Felszáll az utolsó utas is, így nem maradhatok tovább. Visszaadja a táskámat, és elindulok a jármű felé. Mielőtt felszállnék rá egy utolsó pillantást vetek arra a fiúra, aki egy nap alatt felborította az egész életemet. Bár mosolyogva integet, a szemében tisztán fénylik a szomorúság. Ő sem szeretné, hogy elmenjek, és az igazat megvallva, én sem akarok már iskolába menni. Egyszerűen nem tehetem meg, hogy itt hagyom.

– Most jön kisasszony vagy sem, mert én időhöz vagyok kötve – mordul rám a sofőr. – Nem várhatok magára a végtelenségig.

– Bocsánat, most jöttem rá, hogy lyukas órám van – közlöm vele, majd hátat fordítok a busznak, és visszaszaladok hozzá.

– Vivi, mit csinálsz? – kérdezi csodálkozva, miközben édes mosolya szemtelenül játszik szája szegletében.

– Nem megyek suliba – közlöm vele a nyilvánvalót.

– Igen, azt látom, de miattam ne hagyd ki… Nem akarom, hogy azt higgyék, rossz hatással vagyok rád.

– Nem te kértél meg rá, magam döntöttem így. Sőt, ha kiderül, majd azt mondom, nem akartam dolgozatot írni, és inkább ellógtam a napot – közlöm briliáns ötletemet.

– Ha tudnád, hogy mennyire örülök, hogy így döntöttél! – vallja be, majd váratlanul a karjába kap és megpörget a levegőben. Én nevetve sikoltok erősen kapaszkodva a nyakába.

Ajkát újra az enyémen érzem, és rádöbbenek, erre a pillanatra vártam amióta felébredtem. Elmerülünk egymás ízében, és ezt a gyengéd csókot sosem fogom megunni.

Kézen fogva, gyalog vágunk neki a városnak. Fogalmam sincs, merre tartunk, de nem is érdekel, csak az számít, hogy vele lehetek. Egy darabig csendben sétálunk. Nem faggatom, várom, hogy magától kezdjen bele. Időnként feléje sandítok, és azt veszem észre, hogy egy ideje dühössé vált a tekintete. Haragosan néz maga elé, és töpreng valamin. Lehet, hogy mégsem volt jó ötlet maradnom? Haragszik, amiért nem mentem suliba? Megtorpanok, ő pedig kérdőn fordul felém.

– Mi az? – A harag elillan az arcáról, és én már semmit sem értek.

– Te haragszol rám, igaz? Dühös vagy amiatt, hogy nem mentem el a busszal? – kérdezem félénken, mire ő elneveti magát. Most meg mi olyan vicces?

– Nem, szépségem! Kicsit eltöprengtem a múltamon. Végiggondoltam, hogy honnan kezdjem el mesélni neked a történetemet. Dehogy vagyok rád mérges! Nekem ilyen az arckifejezésem.

Csodálkozva pislogok rá, és kell pár perc, amíg megemésztem a hallottakat.

– Ilyen az arckifejezésed? – ismétlem a szavait.

Mosolyogva bólint, már nyoma sincs a dühös tekintetnek. A szívem vágyakozva dobban egy nagyot a mosolyát látva.

***

A csónakázó tóhoz érkezünk, aminek közepén kialakított mesterséges sziget terül el fűzfákkal körbeölelve. Az idő gyönyörű, a színes falevelek kiemelik a tó szépségét. Kacsák hápognak a tükörsima vízfelszínen. Az átjáró recseg a lábunk alatt, a szigetre lépve pedig puha, ápolt fűre érkezünk. A legközelebbi padra ülünk, ami a tó közepe felé néz. Valter felvesz egy apró kavicsot és a tóba hajítja. Csak nézem őt, és újra észreveszem a morcos tekintetét. Azon kapom magam, hogy már tetszik. Jól áll neki, ahogy szemöldöke dühös kifejezést kölcsönöz arcának.

– Nimród – szól a távolba meredve.

– Tessék? – hajolok közelebb hozzá. Ő karjával közelebb von magához, és szomorúan felsóhajt.

– Így hívták a legjobb barátomat… Akit megöltek.

Figyelmesen hallgatom, ő pedig mesélni kezd a kezdetektől… A gyermekkorától, hogy megértsem a történetét…

3.

Valter

Múlt

A kis katonák nem nagyon állnak meg a lábukon, a szomszéd kutya csúnyán megrágta őket. Kértem apát és anyát, vegyenek nekem másikat, de azt mondták, örüljek annak, hogy egyáltalán van játékom.

Folyton kiabálnak. Ha nem velem, akkor egymással, de nem zavar, megszoktam, azt viszont nem tudom megszokni, amikor apa bántja anyát. Olyankor sírva fakadok és bebújok a szekrénybe.

Nagyon szeretem az anyukámat. Tőle kaptam a kis katonákat is, és egy csomó másik játékot, amiket sajnos idővel elvesztettem. Egyedül már csak a megrágott katonáim maradtak meg, de úgy vigyázok rájuk, mint anyám a szemüvegére. Amikor apa kiabál vele, mindig lekapja fejéről, nehogy összetörjön.

Anya azt mondta, boltba ment. Láttam a szatyrot a kezében, így tudom, hogy nem hazudik. Apa mindig azt kiabálja anyunak, hogy egy hazug lotyó. A lotyót nem tudom, mit jelenthet, de azt igen, hogy hazudósnak tartja anyát.

***

Már nagyon régóta egyedül vagyok itthon. Éhes vagyok, de még nem tudok magamnak vacsit csinálni. A katonák iránti érdeklődésem is alábbhagy. Korgó hasamra nézek, majd a bejárati ajtóra.

A kulcs zörgését meghallva felugrom örömömben.

Juhé! Anya visszajött a boltból, és kapok finom kaját!

A mosolyom azonban lehervad, mikor apám hatalmas dülöngélő testét pillantom meg, ahogy befelé vánszorog. Megint az a furcsa szag árad belőle, ami olykor anyámból is.

– Hol van az anyád?

– Boltban.

Apám bosszúsan legyint a levegőbe és felhorkant.

– Az a lotyó nem boltban van! – mondja ingerülten.

Látom, ahogy ujjait ökölbe szorítja, és tudom, hogy megint bántani fogja, pedig anya csak jót akar! Most is azért ment el, hogy legyen mit ennünk.

– Igenis a boltban van! Vitt magával szatyrot! Láttam! – próbálom megvédeni, de apu nem figyel rám.

Anya nem sokkal apa után érkezik, és én boldogan szaladok hozzá, hogy belelessek a szatyrába. Szomorúan látom, hogy sörösüvegeken kívül mást nem hozott.

– Cukorkát nem kapok? – nyöszörgöm, miközben felnézek rá.

– Lódulj odébb, kölyök! Ma nincs kaja. Igyál csapvizet! – mondja, és lábával arrébb lök, hogy kipakolhassa az üvegeket az asztalra.

Apa hirtelen kilép a szobából és megindul anya felé. Megragadja a haját és úgy megrántja, hogy anya a földre zuhan.

– Te büdös lotyó! Hogy merészeltél elmenni itthonról? Nem megtiltottam?! Nem bírsz magaddal?

– Ne bántsd anyát! – kiabálom.

Apa dühtől eltorzult arccal mered rám, vastag mutatóujját pedig felém szegezi.

– Befogod a pofád, büdös kölyök, különben téged is megverlek!

Úgy megijedek, hogy sírva szaladok a szekrénybe. Fülemet befogom, mert rájövök, hogy így kevésbé hallom a püfölések hangját. Egy dalt dúdolok, amit még az óvodában tanultam, mert az mindig egy picit megnyugtat, és mire a végére érek, apa már végzett anyával.

***

Évek múltán mindössze annyi változik, hogy óvoda helyett iskolába járok, amit vártam is, meg nem is. A barátkozás abszolút nem megy, de nem is igazán erőltetem. Jól érzem magam egyedül. A padban sem ül mellettem senki, és a szünetekben sem szólnak hozzám, de nem vagyok tőle szomorú.

A többiek nem olyanok, mint én. Az ő szüleik mindig időben érkeznek értük az iskolába, és mindig mosolyognak. Az én anyám késve jön, és sosem mosolyog. Vastag napszemüveget visel, hogy eltakarja lilára színeződött szemét a tanáraim elől. Rájuk mindig mosolyog, és olyankor velem is kedves, de ahogy elhagyjuk az iskolát, mogorva lesz. Ezt is megszoktam.

Haza mindig gyalog megyünk, mert bérletünk nincs. Néha úgy elfáradok a sok sétától, hogy otthon azonnal elalszom. Ha ez megtörténik, apa mindig kiabál velem. És most is így jártam…

Arra riadok fel, hogy valaki ráncigálja a ruhámat. Apa dühös arcába nézek bele, hatalmasra nyílt, riadt szememmel.

Anya ott visítozik apa mellett, hogy engedjen el engem, de csak egy jókora pofont kap válaszul. Sírok, mert félek, hogy én kapom a következőt, de nem üt meg, csak arra utasít, hogy lustálkodás helyett hozzak neki sört a boltból. Én hevesen bólogatok, és ahogy elengedi a ruhámat, már szaladok is felhúzni a cipőmet.

– Úgy csináld, ahogy tanítottam! – kiáltja utánam apám. Természetesen nekem nem adnak ki sört, hiszen csak hét éves vagyok. Apám megtanított rá, hogyan lopjak észrevétlenül.

A sörét meg is kapja, de azt már nem merem elmesélni neki, hogy majdnem lebuktam. Egy ideje már gyanús vagyok a boltban dolgozóknak.

Estére apa megint alig tud beszélni, de anyám sincs jobb állapotban. Míg ők valamin vitatkoznak, én csendben kenek magamnak egy vajas kenyeret. Napok óta mást nem is nagyon eszem.

Aztán egyszer csak apa felbőszül valamin, és újra lecsap anyámra. Riadtan dobom el a kezemből a kenyeret, és szaladok a biztonságot nyújtó szekrényem felé, amikor apa elkapja a ruhámat és visszaránt. Még sosem tett ilyet. Mindig engedte, hogy elbújjak.

– Nem, Valter! Ezt most végignézed! Elég idős vagy már hozzá, hogy lásd, és megtanuld, hogyan kell bánni a nőkkel! Máshogy nem lehet, mert csak így lesznek engedelmesek!

***

Utálom az apámat. Amióta minden egyes büntetést látnom kell, tiszta szívemből gyűlölöm. Azt akarja, hogy olyanná váljak, mint ő, de tettével pont az ellenkezőjét éri el. Míg ő azt próbálja belém verni, hogy a nőket ütéssel lehet csak fegyelmezni, addig én megfogadom, hogy soha egy ujjal nem fogok hozzájuk nyúlni. Szegény anyám olyan védtelen. Sír, könyörög, olykor már az életéért, én pedig csak állok ott, és tétlenül nézem.

Az iskolai szünetekben új szórakozást találok ki magamnak. Áldozatok után kutatok, akikkel végezhetek… Nem tudom, hogy miért, de szükségem van erre. Ilyenkor az áldozatok helyébe mindig az apámat képzelem el. Élvezettel dobom a hangyabolyba a vastag gilisztát, ami vergődve tűnik el a hangyák tengerében. Nézem, hogy szedik szét, hogy ölik meg szép lassan, és öröm járja át minden porcikámat. Bárcsak apám is érezhetné azt a sok fájdalmat, amit nekünk okoz!

Idővel nem elégszem meg a férgekkel és a pókhálókba dobott bogarakkal, nagyobb áldozatra van szükségem. Az osztályunkban az egyik fiúnak van egy csúzlija, mindig is irigyeltem tőle. Ő faleveleket lőtt vele, meg néha repülő madarakat.

Kell nekem is egy ilyen játék. Egyik szünetben elcsenem a kabátja zsebéből úgy, hogy észre sem veszi. Ügyes zsebtolvaj vagyok.

Kezemben szorongatva szaladok az udvar legtávolabbi részére, és célba veszek egy verebet, ami a kerítésen pihen. A kavicsot belehelyezem, majd hátrafeszítem a gumit.

– Hékás, az az enyém! – hallom a nyávogós fiú hangját. A gumit elengedem, a kő pedig a verébnek csapódik. Elsőre eltalálom, és nagyon büszke leszek magamra.

Vigyorogva szaladok a tetemhez mit sem törődve a gyerekkel, aki a csúzlit követeli tőlem. Leguggolok a madár mellé és megvizsgálom, hogy megtudjam, miféle halálos sebet okoztam neki.