MIHÓK ATTILA

M-MODEL

Multidomain Optimal Development
Az elit teljesítmény keretrendszere

Ad Librum

Budapest, 2026

M-MODEL

Multidomain Optimal Development

A modern utánpótlás-nevelés válsága nem a tehetségek hiányáról szól, hanem arról, hogy túl korán akarunk nyerni.

Gyerekektől várjuk az eredményt, miközben képzésük mögött nincs fejlődésre optimalizált, egységes, validált rendszer. A korai sikerek látványosak, de gyakran elfedik a strukturális hiányosságokat.

Az M-MODEL nem edzésmódszer.

Az M-MODEL keretrendszer.

Multidimenzionális fejlesztési struktúra, amely összehangolja a biológiai érést, az idegrendszeri adaptációt, a kognitív tanulást, a mentális stabilitást és a taktikai érettséget – időzített, fenntartható fejlődési logikában.

Ez a könyv edzőknek, sportvezetőknek és szülőknek szól. Mert valódi változás csak akkor történhet, ha minden résztvevő elfogadja, hogy a korai győzelem nem lehet cél. Legfeljebb következmény.

A felnőttkori csúcsteljesítmény nem gyorsítható.

De tudatosan felépíthető.

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó – A korszakváltás könyve

Bevezetés – Edzés régen és ma

I. rész  Az utánpótlásképzési rendszer ökoszisztémája

1.1. A látható keret és a láthatatlan tartalom

1.2. A formális szisztéma – a keret, amely nem helyettesítheti a tartalmat

1.3. Az informális szisztéma – a mindennapi légkör

1.4. Nemzetközi képzési modellek rendszerszintű áttekintése, és helyük az M-MODEL-ben

1.4.1. Anatoliy Bondarchuk – adaptációs és transzfermodell (1970–1980-as évek)

1.4.2. Francia, INSEP-alapú központosított elitátmeneti rendszer (1970-es évektől; modern formában 1990-es évektől)

1.4.3. Jean Côté – DMSP (1999–2002)

1.4.4. Skandináv gyerekmegtartási modell (1990-es évek vége –› 2000-es évek eleje; normatív rögzítés: 2007)

1.4.5. Spanyol „játékalapú fejlesztési szemlélet” (1990-es évek vége –› 2000-es évek)

1.4.6. István Balyi – LTAD (2000-es évek eleje; publikációk: 2004–2005)

1.4.7. Tactical Periodization (1990-es évek közepe –› nemzetközi elterjedés: 2000-es évek eleje)

1.4.8. YPD – Youth Physical Development (2000-es évek második fele –› 2010-es évek; mérföldkő: 2014–2016)

1.4.9. Holland modell – TeamNL/ NOC*NSF (2000-es évek eleje)

1.4.10. Az .4.10. Az M-MODEL helye az idővonalon és a modellek között

1.5. Edzéstervezési modellek – „szoftver a hardverhez”

1. A jelenlegi gyakorlat hibája, hogy a naptár diktál, a fejlődés reagál

2. Miért „szoftver” az M-MODEL?

3. Fejlődési dimenziók és edzésmodulok – a két szint elválasztása

4. Az . Az M-MODEL képzési moduljai

5. Megoldási irányok – hogyan válik az M-MODEL működő klubrendszerré?

1.6. Következtetés – keret és tartalom együtt

Hivatkozások az I. részhez

Nemzetközi és tudományos források

Hazai és szakmai források

II. rész  Edzői szerepválság és generációs törésvonalak

2.1. Régi minták, új elvárások

2.2. Olimpia, illúzió és valóság

2.3. Bizalom, motiváció és tudatos fejlődés

2.4. A szülő. Szövetséges vagy ellenfél?

2.5. Az edzőképzés gyenge pontjai

2.6. Minifelnőttek?

2.7. A versenyrendszer torzulásai

2.8. Mit csinálnak más országok?

2.9. A finanszírozás hibás logikája

2.10. Norvégia: a gyerekmegtartás modellje

Hivatkozások a II. részhez

III. RÉSZ  AZ M-MODEL ALAPJAI

Bevezetés

3.1. Fizikai modul

3.1.1. Neuromuszkuláris és szenzomotoros fejlesztés (a fizikai modul kiemelt alrendszere)

3.2. Technikai modul

3.3. Taktikai modul

3.4. Kognitív modul

3.5. Mentális modul

3.6. Neuroendokrin modul

3.7. Az M-MODEL képzési arányai – korosztályonként

3.8. Monitoring, kontroll és visszacsatolás az M-MODEL-ben

3.9. Mini-esettanulmány – Heti edzésprogramok az M-MODEL gyakorlati alkalmazásában

az m-model heti tervezésének három pillére

3.9.1 U13–15 – HETI EDZÉSSTRUKTÚRA (ALAPOZÓ MINTA)

3.9.2 U16–18 – Heti edzésstruktúra

3.9.3 18+ – Heti edzésstruktúra

„HA–AKKOR” döntési rendszer (M-MODEL CORE)

Az M-MODEL valódi erőssége

Zárógondolat

3.10. Az M-MODEL alkalmazkodása a magyar utánpótlás valóságához

Hivatkozások a III. részhez

IV. RÉSZ  AZ M-MODEL BEVEZETÉSE A MINDENNAPI SPORTÉLETBE

4.1. Az implementáció kihívásai és lehetőségei

4.2. Éves és szezonális tervezés az M-MODEL szerint

4.3. Mérés, monitoring, és adatalapú edzői döntés

4.3.1. A .3.1. Aritmus objektív mérése – terhelésmenedzsment a gyakorlatban (Load management)

4.3.2. Adatvizualizáció és trendelemzés

4.3.3. Értékeléssablonok és közös kommunikáció

4.3.4. Szakmai együttműködés és rendszerszintű döntéshozatal

4.4. Edzői kompetenciafejlesztés és klubstruktúra

Az M-MODEL edzői profil

Modulfelelősségi rendszer – a funkciók lefedettsége

Klubstruktúra és mentorálás – az integráció szintje

4.5. Szülők bevonása és kommunikáció – az együttműködés minőségbiztosítása

Hivatkozások a IV. részhez

Nemzetközi szakirodalom

Magyar szakirodalom

V. rész  Az M-MODEL kiterjesztése és jövőképe

5.1. Országos implementáció és minőségbiztosítás

Az országos implementáció három szakmai pillére

5.2. Versenyrendszer és játékosút fejlesztése

A tudatosan felépített sportolói életpálya alapjai

A játékosút átláthatósága és mérföldkövei

Pályakövetés, pályaelhagyás-prevenció és újraintegrálás

Hivatkozások a V. részhez

Utószó – Az M-MODEL helye az edzéselmélet fejlődéstörténetében

Mihók Attila

ELŐSZÓ – A KORSZAKVÁLTÁS KÖNYVE

A mai utánpótlás-nevelés legnagyobb problémája nem az edzések mennyisége, hanem az, hogy rossz kérdéseket teszünk fel. A sportági képzés jelentős része még ma is úgy működik, mintha a gyerek egy egyszerű gép lenne: ha terheljük, erősödik, ha hibázik, kijavítjuk, ha nem teljesít, többet edzünk vele. Ez a szemlélet mára tarthatatlanná vált. A gyerek ugyanis nem gép, és különösen nem fizikai gép. Egy összetett biológiai–kognitív–mentális rendszer, amely saját törvényszerűségek szerint fejlődik, és amelyet nem lehet lineáris edzéslogikával vagy a régi reflexekkel megérteni. A szervezete nem program alapján működik, hanem adaptál, összeomlik, újraépül, tanul, felejt, túlteljesít vagy elakad. A motiváció, a hormonális állapot, az idegrendszeri terhelhetőség és a kognitív érettség legalább annyira meghatározza a fejlődést, mint bármelyik megtett méter vagy megismételt technikai végrehajtás.

Miközben a pedagógia, a teljesítménytudomány és a sportpszichológia már régen átlépett a 21. századba, a gyakorlati edzéskultúra sok helyen a múltban ragadt. Reflexek alapján tartunk edzést. Szokásaink alapján döntünk. Régi minták alapján készítünk edzésterveket olyan gyerekek számára, akik már nem azok, akikre ezeket a mintákat annak idején szabták. A legnagyobb szakmai tévedés ma az, hogy a nagyobb terhelés egyenlő a magasabb fejlődési szinttel.

Nem egyenlő. Sokszor éppen az ellenkezője történik, mint amit remélünk. A gyerek fejlődése nem lineáris, nem kiszámítható, és nem uniformizálható. Aki még mindig abban hisz, hogy a teljesítmény a terhelés mechanikus növeléséből következik, az nem érti sem a gyereket, sem a fiziológiát, sem a kognitív rendszert.

Ez a könyv azért született, hogy ezt a korszakot végleg lezárja. A következő öt részben felépülő M-MODEL nem egy újabb edzésmódszer, hanem a sportági gondolkodás forradalma. A célja nem az, hogy megmondja, „ki mit csináljon”, hanem hogy megmutassa, hogyan lehet rendszerben látni mindazt, ami idáig tervszerű összhang nélkül működött:

- a biológiát,

- a döntéshozatali működést,

- a mentális folyamatokat,

- a terhelés–adaptáció törvényszerűségeit,

- és a gyerekek valós fejlődési logikáját.

A korszakváltás ott kezdődik, ahol a rendszer felismeri, hogy nem több edzésre, hanem szélesebb edzői látókörre van szükség. Nem nagyobb terhelésre, hanem mélyebb szakmai megértésre. Nem fokozottabb nyomásra, hanem következetesebb rendszerre.

BEVEZETÉS – EDZÉS RÉGEN ÉS MA

A 80-as és 90-es években az edzés mást jelentett, mint ma. Nem élményt, nem közösségépítést, hanem engedelmességet. A gyerek nem kérdezett, az edző nem magyarázott. A cél az volt, hogy kibírjuk, végigcsináljuk, fejet hajtsunk. A szülő többnyire távol maradt, az edző tekintélye pedig megkérdőjelezhetetlen volt. A kemény, sokszor megalázó módszerek nemcsak elfogadottak voltak, hanem természetesek is. A gyereket minifelnőttként kezelték, felnőtt terheléssel, felnőtt elvárásokkal, felnőtt viselkedési normákkal.

Ez a világ ma már nem létezik. De a reflexei velünk maradtak. A gyerekek ma teljesen más valóságban nőnek fel, digitális, gyors, ingergazdag környezetben, ahol az azonnali visszajelzés természetes. Egy videójátékban öt másodperc alatt szerezhető sikerélmény, míg a sportban hetek munkája kell egy minimális előrelépéshez. A szülők egyszerre várnak stabilitást, fejlődést, élményt, eredményt, és mindezt egyszerre és azonnal. Ez a kettős nyomás olyan helyzetet teremt, amelyre a régi edzői eszköztár teljesen alkalmatlan. A sportági rendszer sok helyen mégis úgy tesz, mintha semmi sem változott volna. Mintha ugyanazokat a módszereket minden gyerekre lehetne alkalmazni. Mintha a szülőt ki lehetne hagyni a rendszerből. Mintha a motiváció adottság lenne. Mintha a gyerekek ma is ugyanúgy működnének, mint 30 évvel ezelőtt. Ez a tévedés komoly áldozatokkal jár.

Az OSEI kutatásai szerint a 14 éves korosztályban a lemorzsolódás meghaladja a 40%-ot – nem azért, mert a gyerekek gyengébbek lennének, hanem mert a rendszer felkészületlen a megtartásukra. A Magyar Edzők Társaságának adatai szerint a mentális nevelés és a pedagógiai felkészítés az edzőképzésben 10% alatt van, miközben a gyerekek fejlődése legalább 50%-ban ezen múlik. A mai utánpótlásképzés legnagyobb hibája az, hogy nem értjük, milyen világban nő fel a gyerek, és milyen összefüggések alapján kellene fejleszteni. A másik komoly probléma: ahelyett, hogy a képességfejlesztésen lenne a fókusz, sok helyen a hétvégi meccsre készülés kapja az edzésidő 60-70%-át. Egy U14-es országos bajnoki mérkőzésen gyakran nagyobb a feszültség, mint egy élvonalbeli meccsen, miközben a gyerek még a legalapvetőbb döntéshozatali mintákat kellene hogy tanulja.

A rendszer túl sokat vár el a fiatal sportolóktól. Túl gyorsan, túl korán, túl nagy mentális terhelés alá helyezi őket, és túl keveset ad cserébe. De ez nem szükségszerű, hogy így legyen. A sport ma is képes biztonságot, érthető rendszert, ideális fejlődési ívet és valós élményt adni, ha gondolkodásunk leköveti a világ változásait. Ehhez három dologra van szükség:

- A kluboknak olyan rendszerre, amely a hosszú távú fejlődést helyezi előtérbe, nem pedig a következő mérkőzés eredményét.

- Az edzőknek olyan módszerekre, amelyek félelem helyett motivációt építenek.

- A szülőknek tudatos kérdésekre és érthetőbb döntési helyzetekre.

A sport több mint teljesítmény. A sport a gyerek sikeres jövőjének része, vagy ha rossz kezekben van, veszélye. A sport lehet a legerősebb pedagógiai tér, vagy a legnagyobb traumák helyszíne. A különbség az edző gondolkodásmódján múlik. A régi reflexekkel már nem lehet új generációt nevelni. Ez a könyv arról szól, hogyan lehet a régi, elavult rendszer helyett egy újabbat, tudatosabbat, emberibbet és hatékonyabbat felépíteni – olyat, amely összhangban van a gyerek fejlődésével.

I. RÉSZ
AZ UTÁNPÓTLÁSKÉPZÉSI RENDSZER ÖKOSZISZTÉMÁJA

Az utánpótlás-nevelés nem egyszerű sportprogram, hanem egy kulturális rendszer, amely egész generációk jövőjét befolyásolja. A felszínen edzések, versenyek és protokollok látszanak, de a valódi fejlődés a rendszer mélyebb rétegeiben dől el: ott, ahol a pedagógiai kompetencia, a döntéshozatal minősége és a mindennapi légkör valóban találkozik a gyerekkel. Aki kizárólag a terhelést szabályozza, és a versenyeket szervezi, az a rendszert ugyan működteti – de a fejlődés kiváltásához ennél jóval többre van szükség. A modern utánpótlás-nevelés alapelve, hogy a keret és a tartalom együtt határozza meg a teljes ökoszisztémát.

1.1. A LÁTHATÓ KERET ÉS A LÁTHATATLAN TARTALOM

A keret – a formális rendszer

Ide tartozik minden, amit egy sportág meg tud mutatni:

- edzőképzés és tanfolyamok,

- korosztályos edzésrendek,

- versenyrendszer, bajnoki struktúrák,

- protokollok, felmérések, adminisztráció.

Ez a rendszer átlátható, ellenőrizhető és kényelmes. A legtöbb sportág eddig a szintig jut el, és azt hiszi, hogy teljesítette a feladatát. A gond az, hogy ez csak a felszín, a „hardver”. Stabil alap, de a valódi teljesítménynövekedést nem a formalitás váltja ki.

A tartalom – az informális rendszer

Ez az a rész, amit nem lehet táblázatba foglalni vagy protokollba zárni:

- az edző tényleges pedagógiai kompetenciái és döntési reflexei,

- a mozgástanítás minősége, részletessége és precizitása,

- a kommunikáció hangvétele és következetessége,

- a szülői hatások kezelése és irányítása,

- az érzelmi–motivációs légkör, amelyben a gyerek sportol.

Ez az ökoszisztéma nem látható, mégis döntő jelentőségű. Ez határozza meg:

- ki marad bent a sportágban,

- kinél törik meg a fejlődési ív,

- ki válik felnőtt sportolóvá.

A legtöbb sportág minőségi képzése itt vérzik el, mert ez a rész túl képlékeny, túl komplex, túl „emberi”. Amit nehéz mérni, azt a rendszerek általában háttérbe szorítják. A keret tartalom nélkül üres. A tartalom keret nélkül szétesik.

Az utánpótlásképzés csapdája három pontban foglalható össze:

- Ha csak keret van –› gyártjuk a heti terveket, de az adaptáció elmarad.

- Ha csak tartalom van –› van lelkesedés, de nincs kiszámíthatóság.

- Ha nincs összhang –› a sportoló fejlődési íve véletlenszerűvé válik.

Nincs modern utánpótlás-nevelés integrált ökoszisztéma nélkül.

A fejlődés nem a gyakorlatok szintjén kezdődik, hanem azon a fejlesztési logikán, működési kultúrán és közegen, amelyben a képzési rendszer stratégiai kerete felépül. Ezért van szükség olyan struktúrára, amely:

- egyszerre szabályoz és inspirál,

- egyszerre ad keretet és tartalmat,

- egyszerre biztosít stabilitást és fejlődési szabadságot.

1.2. A FORMÁLIS SZISZTÉMA – A KERET, AMELY NEM HELYETTESÍTHETI A TARTALMAT

A formális szisztéma az utánpótlás-nevelés látható, intézményesített arca. Az a réteg, amelyben a sportág szabályokkal, diplomákkal, protokollokkal, versenynaptárral, edzői licencrendszerrel, adminisztratív elvárásokkal mutatja meg önmagát. Itt rögzül minden, ami mérhető, leírható és dokumentálható – mindaz, ami objektív hivatkozási alap lehet. Ez a rendszer azonban önmagában csak forma. Biztosítja a működést, de fejlődést önmagában nem idéz elő. A formális szisztéma nem maga a tartalom, hanem annak infrastruktúrája. Nem a fejlődés motorja, hanem a fejlődés körvonala, és sokszor a fejlődés illúziója. A probléma nem az, hogy a formális rendszer hangsúlyos, hanem hogy sok sportág összetéveszti a keretet a tartalommal. Azt hisszük, hogy a működés elegendő, és nem építjük mellé azt a szakmai, pedagógiai és kulturális réteget, amely valódi adaptációt hozna létre. A forma így öncéllá válik, a tartalom pedig esetleges mellékszereplő marad.

A formális szisztéma fő elemei.

1. Edzőképzés – licenc, tanfolyam, vizsga

A licenc olyan, mint a jogosítvány, igazolja, hogy valaki ismeri a szabályokat, de nem garantálja, hogy tudatosan, biztonságosan vagy felelősen „vezet”. A jelenlegi képzések többsége a lexikális tudást kéri számon, nem azt, hogy az edző képes-e azt átadni, alkalmazni, és élő pedagógiai helyzetekben értelmezni. Ez nem egyéni, hanem rendszerszintű hiba.

2. Edzésrend – heti struktúra, terhelés–pihenés arány

Az edzésrend gyakran jól felépített, de sokszor nincs összhangban:

- az iskolai terheléssel,

- a biológiai fejlődési ritmusokkal,

- a mentális-kognitív terhelhetőséggel.

Ha ezek csak elméleti szempontok, akkor az edzésrend nem fejlesztési terv, hanem időbeosztás.

3. Versenyrendszer – bajnokságok, tornák, edzőmeccsek

A versenystruktúra akkor biztosítja a fejlődést, ha az a képzési logika meghosszabbítása. Ha nincs összhang:

- túl sok mérkőzés –› túlterhelés, regresszió, sérüléskockázat

- túl kevés mérkőzés –› döntéshozatali deficit, lassú kognitív adaptáció

A verseny önmagában soha nem fejleszt, csak akkor, ha – a rendszerbe körültekintően beillesztve – funkciója és célja van.

4. Szakmai stáb – erőnléti edző, gyógytornász, pszichológus, dietetikus

Sok helyen léteznek, de nincsenek integrálva a napi munkába. Ha a stábtagok nem valódi szereplők, akkor nem ökoszisztéma működik, csak adminisztratív megfelelés.

5. Teljesítménymérés – tesztek, adatbázisok, grafikonok

A mérés csak akkor értékes, ha:

- beépül a döntéshozatalba,

- irányt mutat a képzésnek,

- visszacsatol a fejlődési pályára.

Ha a méréseket nem követi érthető elemzés és döntéstámogatás, a tesztelés puszta formaság, ami jelzi ugyan, hogy mértünk, de nem segít abban, hogy mit kezdjünk az eredményekkel.

6. A szerkezet kevés, a szemlélet dönt

A legtöbb helyen a heti edzésterv egymást követő edzések sora. A különbség ott kezdődik, ha ugyanez a keret kiegészül:

- regenerációs blokkokkal,

- mentális és kognitív fejlesztéssel,

- döntéshozatali helyzetekkel,

- tudatos terhelési–helyreállítási arányokkal.

A struktúra ugyanaz, a szemlélet teljesen más.

Megoldási irányok

1. Az edzőképzés kibővítése pedagógiai és kommunikációs készségekkel:

- konfliktuskezelés, motivációs rendszerek, gyermekközpontú pedagógia, visszacsatolási technikák.

2. Regeneráció és mentális–kognitív elemek beépítése a heti program kötelező részeként:

- nem opcionálisan, hanem szerkezeti pillérként.

3. A stábtagok tényleges integrálása a napi munkába:

- ne státusz legyen, hanem funkció.

1.3. AZ INFORMÁLIS SZISZTÉMA – A MINDENNAPI LÉGKÖR

Az informális szint az utánpótlás-nevelés láthatatlan, mégis legerősebb rétege. Nem szerepel dokumentumokban, nem jelenik meg protokollokban – mégis ez dönti el, hogy a gyerek kötődik vagy eltávolodik, fejlődni akar, vagy csak túlél, marad, vagy elhagyja a sportágat.

A formális rendszer a test. Az informális rendszer a lélek. És ahol a lélek sérül, ott a harmónia nem születhet meg, akármennyire jó is a szakmai módszer.

Az informális háttér nem adminisztrálható, nem standardizálható, és nem lehet követelményalapú. Mégis átszövi a mindennapokat:

- az edző hangvétele,

- a gyerek biztonságérzete,

- a hibák kezelése,

- a szülők felé irányuló kommunikáció minősége.

Mindez sokszor jobban befolyásolja a sportoló pályáját, mint bármely formális terv, edzésmennyiség vagy szezonstratégia.

Az informális szisztéma fő elemei

1. Edző–szülő kapcsolat – partneri bizalom, tiszta határokkal

A szülő nem ellenség, nem zavaró tényező, és nem külső megfigyelő. Ő a gyerek legerősebb motivációs közege. A szülő elszigetelése rombolja, ellenben a partneri kommunikáció stabilizálja a bizalmi közeget. A tiszta, következetes határok csökkentik a konfliktusokat, megelőzik a félreértéseket, és kiszámítható működést teremtenek.

2. Edzői attitűd – biztonságos, hibákból tanuló közeg

A gyerek elsőként a hangvételre reagál. Egy edzés légköre vagy bevonzza, vagy kizárja, és ez már azelőtt eldől, hogy a szakmai módszer elkezdene működni.

A hibához való viszonyulás az informális tanítás legerősebb terepe:

- Ha a hiba büntetést vagy megszégyenítést von maga után: félelem, kudarckerülés, belső visszahúzódás.

- Ha a hiba a tanulás része: kísérletezés, kíváncsiság, sikerorientáció, fejlődő önbizalom.

A módszer hatékonysága azon múlik, hogy a gyerek mer-e próbálkozni, vagy csak a hibázást próbálja elkerülni.

3. Korai mintázatok – koordináció, ritmus, testtérkép

A korai mozgásminták döntik el a későbbi teljesítmény határait. Ami ebben az életkori szakaszban pontatlanul rögzül, azt kijavítani már nem lehet – legfeljebb újraépíteni, aránytalanul nagy idő- és energiaáldozattal, és gyakran csak részleges sikerrel. A korai pontosság tehát nem előny, hanem megtakarított évek a sportoló pályáján.

A koordináció fejlesztése formális szinten is működik, de a fejlődés valódi ütemét és mélységét az informális közeg szabja meg.

A gyerek akkor tanul „jól”, ha:

- mer nagy mozdulatokat tenni,

- mer hibázni,

- és nem a hibát próbálja elkerülni, hanem a megoldást keresi.

Aki fél, korlátozottan mozog. Aki a kudarcot próbálja elkerülni, nem teljesedik ki. A precíz mozgás akkor rögzül, amikor a gyereknek valódi tere van kísérletezni.

Amikor a biztonságérzet szabadsággá, a szabadság pedig finommotoros kontrollá válik. A mozgásminőség megalapozása így nem csupán formális feladat, hanem pedagógiai alapelv:

„a gyerek csak ott fejlődik nagy ívben, ahol „szabad” lehet”

A képzés rejtett tartalma – pszichológia, digitális ritmus, hibakezelés

A mai gyerekek kognitív és érzelmi működése gyökeresen más, mint 20-30 évvel ezelőtt. A digitális környezet azonnali visszajelzésre kondicionál, folyamatos ingerszintet tart fenn, és a „pillanatnyi siker” logikáját erősíti. Ez nem generációs hiba, hanem működési sajátosság, olyan neurológiai és pszichológiai ritmus, amelyet a pedagógiai rendszernek nem utánoznia kell, hanem értenie.

A sportági fejlődés ezzel szemben lassú, iteratív, lépcsőzetes. A kérdés ezért az: hogyan képes egy lassú fejlődési út stabilan működni egy azonnaliságra épülő világban? A választ a légkör rejti. Az informális szintben, amely vagy kiegyensúlyozza ezt a gyorsaságot, vagy felerősíti a frusztrációt. A gyerek nem a szakmai módszerhez kötődik, hanem ahhoz az érzelmi közeghez, amelyben a módszer működik. Amikor a légkör biztonságos, kíváncsi és támogató, a lassú fejlődés ritmusa természetessé válik. Amikor kontrolláló, feszült vagy büntetésközpontú, az azonnaliság és a frusztráció egymást erősítik, és a tanulás „túlélési módba” kapcsol át.

Kiegészítő eszközök – videóelemzés, fejlődési naplók, benchmarking

A vizualitás és az önreflexió nem technikai extrák, hanem a modern tanulási folyamat alapjai. A gyerek akkor kezd el valóban gondolkodni saját fejlődési útjáról, amikor látja magát, és érti a mintáit. A videóelemzés, a fejlődési napló és a játékosút-benchmark olyan informális pedagógiai keretek, amelyek segítik a sportolót abban, hogy: