A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Robb: Live Forever – The Rise, Fall and Resurrection of Oasis

First published by HarperCollinsPublishers, 2025

Copyright © John Robb 2025

John Robb asserts the moral right to be identified as the author of this work.

Hungarian translation © Nimila Ágnes, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Minden jog fenntartva.

Borítóterv Tillai Tamás

Borítófotó Elizabeth Kerr/Camera Press

Fordította Nimila Ágnes

Szakmailag lektorálta Szekeres András

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 418 6

„A saját közegemből és generációmból

én lettem utoljára sikeres.”

Noel

„Összetett személyiség vagyok. Nem csak

egy idegbeteg barom. Sokan azt hiszik, hogy

zenésznek lenni nem is munka. De, nagyon is az.

Csak éppen kurvára a világ legjobb munkája.”

Liam

TARTALOM

Bevezetés

1. Rockfield

2. Feltámad az észak újra és újra

3. Manchesteri hangulat

4. Amikor esik…

5. …És kiderül

6. Úton vagyunk

7. A raintől az oasisig

8. Vegyetek be

9. A New Mount Street

10. A boardwalk pincéjében

11. Fac you!

12. Egy zajos pince

13. A megvalósulás

14. Britpop

15. A teremtés pillanata

16. Átvenni az irányítást

17. És most itt vagyunk…

18. Mindent lehet

19. Monnow valley

20. Megérkezés

21. A sawmills

22. A walesi sárkány színre lép

23. Supersonic

24. Az őrület közepén

25. „Shake along with them”

26. „How your garden grows”

27. Definitely maybe

28. Rock’n’roll

29. Roll(ing) with it

30. A britpop-háború

31. „What’s the story, morning glory?”

32. Toppermost of the poppermost – a csúcsok csúcsa

33. Be here now

34. Hol ment ez félre?

35. All around the world

36. Oasis 2.0

37. A látvány társadalma

38. Don’t believe the truth

39. Dig out your soul

Záróakkord

BEVEZETÉS

Noel és Liam balladája.

Liam és Noel balladája.

Ha John, Paul, George és Ringo neve egyet jelent a hatvanas évekkel, akkor Liam és Noel Gallagher neve egyet jelent a kilencvenes évekkel.

Abban az évtizedben ők voltak Nagy-Britannia leghíresebb emberei. Megnyilvánulásaik, stílusuk, frizurájuk, beszólásaik és rivalizálásuk tökéletesen visszaadta a korszak hangulatát, zenéjük pedig az internet előtti évszázad végének zenei aláfestéseként szolgált. Kapcsolatuk és testvéri viszályaik alkották a zenekar kvintesszenciáját, ami éveken át lenyűgözte a rajongókat és a sajtót.

Sokféleképpen jellemzik az Oasist, de valahogy minden jelzőt fegyverként fordítanak ellenük. A rock’n’roll összes árnyalatát megmutatták, az emelkedettől a nevetségesig, a költői magasságoktól a profán mélységekig, a kavargó zajtól és káosztól egészen a műfaj színtiszta lüktetéséig és őszinte lelkéig. Minden igazán nagy zenekar belső feszültségekből születik. Az Oasis egyszerre volt pimasz és melankolikus, írt elsöprő, stadionokat betöltő himnuszokat és törékeny, érzékeny B oldalas dalokat. Szándékosan lenézték a „művészetet”, miközben saját szabályaik szerint mégis art rockot teremtettek. Őrületükben volt rendszer, és ötleteik kollázsában ott rejlett a popkultúra tökéletessége. Lázító tömegszámokkal és csendes, akusztikus dalokkal egyaránt jelentkeztek – gyakran ugyanazon kislemez két oldalán. A zaj alatt pedig ott lappangott a finom érzékenység és a költői csavar, még akkor is, ha Noel ezt rendre tagadta.

A zenekar szíve és lelke a megkerülhetetlen testvérpár, akik ugyanazon érme két oldalát testesítették meg: Noel és Liam, jin és jang, Káin és Ábel, Morrissey és Marr, Lennon és McCartney, Brown és Squire…

Liam és Noel.

Noel és Liam.

Noel a klasszikus dalok szerzője, Liam pedig az énekes, aki egyszerre lélektépő és rekedten erőteljes rock’n’roll hangon adta elő a dalokat. A zenéjükön keresztül testvéri rivalizálásukat is kiélték, amit egyfajta kölcsönös tisztelet kísért, ahogy Noel Gallagher 1995-ben Ann Scanlonnak megfogalmazta: „Liam fiatal és pofátlan. Sok olyan tulajdonságot látok benne, amit magamban is bírnék. Azt hiszem, ha kettőnket egybe lehetne gyúrni, elég jó fej ember lennénk.”1

Mellesleg zenekar is voltak. A Bonehead, Guigsy és Tony McCarroll nevű srácok a dél-manchesteri lakótelepen már sziklaszilárd egységgé kovácsolódtak, amikor a Gallagher fivérek átvették az irányítást, és megtörtént a csoda. Ők lettek az utolsó nagy brit rock’n’roll csapat az igencsak népes brit zenei kánonban, amely a Beatlesszel kezdődött, és 2009-ben Párizsban, az Oasis összeomlásával ért véget.

Ők voltak a hatvanas évek szabad szellemiségének utolsó képviselői, amikor a rock’n’roll még bátran feszegette a határokat. Ők voltak az utolsó nagy rockbanda az internet előtti világban, amikor a zene még élmény volt, nem csupán háttérzaj.

Ők voltak a főszereplők a saját észak-angliai, munkásosztálybeli forradalmukban. Az utolsó banda a városban, akiket egy szorosan összetartó, tehetséges barátokból álló tágabb család vett körül: a hangmérnök, Mark Coyle, a grafikus, Brian Cannon, a fotós, Michael Spencer Jones, vagy Phil Smith, aki DJ és a turnészemélyzet tagja volt. De ott volt Alan McGee, az energikus lemezkiadó-főnök, aki mindig előhúzott valami váratlant a kalapból, és Paul, az idősebb testvér is, valamint sok más, az ő karizmatikus személyük köré csoportosuló ember.

Az Oasis meghatározta a kilencvenes éveket. A manchesteri lakótelepről indulva lettek az Egyesült Királyság legnagyobb zenekara, magabiztos vagánysággal törtek előre, és újszerű rock’n’roll energiával töltötték meg az acid house és az ecstasy hulláma utáni euforikus korszakot, míg aztán az egész elkerülhetetlenül összeomlott, és porrá égett.

A legtöbb modern zenekarral ellentétben az Oasis a munkásosztály művészete volt. Mindenért meg kellett dolgozniuk. Nem voltak mellettük stylistok, segítők, nem csapolhatták le kedvükre anyu és apu túlcsorduló bankszámláját. Nem segítette őket vizionárius támogatói csapat, sem Tony Wilson, sem Malcolm és Vivienne, nem ők jelentették a „jövőképet Anglia álmában”2. Volt viszont egy lakótelepi szobában, akusztikus gitárral a kezében gubbasztó srác, aki a menekülésről ábrándozott, na meg az ő megzabolázhatatlan öccse, aki a fejébe vette, hogy sztár lesz. És az is lett.

Milyen távol estek a zenei fősodortól, és milyen figyelemre méltó kitartással várták, hogy elérkezzen az idő, amikor majd mindeki értük rajong! Épp olyan kitartóan, ahogy Liam a lábát megvetve állt a színpadon, kőszoborként, már-már érzelemmentesen szuggerálva a közönséget, miközben falszerű, tömör wall of sound hangzásuk egyszerre ölelte körbe és választotta el tőlük a tömeget, és ők csak várták a hatást.

Noel Gallagherrel először a nyolcvanas évek végén, különböző manchesteri koncerteken találkoztam. Fiatal zenerajongó kölyökként már akkor is nagyon képben volt. Később az Inspiral Carpets roadjaként dolgozott, és a hajnali órákban gyakran összefutottunk a belvárosi partik, zenekari helyiségek, próbatermek és irodák labirintusában.

A Madchester3 utáni nyugodtabb érában a Sex Pistols elhíresült 1976-os koncertjeiből inspirációt merítő zenekarok, a Buzzcocks, a Joy Division, a New Order, a Smiths, a Happy Mondays és a Stone Roses, később pedig a Haçienda nevű klub és az acid house mozgalom termékeny hulláma látszólag elcsendesedett. A gyártósor hibátlanul működött, de a zeneipar most Londonra koncentrált, és a shoegaze-től a britpopig a szivárvány összes árnyalatát felvonultató színtér megteremtésével volt elfoglalva, hogy ismét magához ragadja az irányítást.

„Minden készen állt a Blur és a britpop számára – nyilatkozta egyszer Noel Gallagher –, aztán jöttünk mi, és ezt soha nem bocsátották meg nekünk.”

Tegyünk egy kirándulást a Madchester utáni sivár időszakba, és nézzük meg annak a zenekarnak a döbbenetes magabiztosságát, amely valahogy ötvözte a Sex Pistols klausztrofób „basszátok meg” pszichodrámáját a Beatles művészpop kalandozásaival, így teremtve meg a maga egyedi „Sex Beatles” vízióját. Erre pakolta rá az acid house-ból vett esztétikát („a közönség a legnagyobb király”), illetve beiktatott mellé egy tinédzsereknek szóló gyorstalpalót is a legnagyobb slágerekből. Aztán elképesztő módon, másfél év alatt a nulláról a csúcsra jutott. Legendává váltak – persze meggyőződésük szerint mindig is erre születtek –, és mindenkit ámulatba ejtettek a tehetség, a karizma és a féktelenség sajátos elegyével.

Ez a könyv együtt nő fel a zenekarral a hatvanas–hetvenes évek manchesteri angol–ír munkásnegyedeiben, az önkormányzati lakótelepek szürkeségében, évekig ott lóg a nyolcvanas évek helyi zenekarainak dohos próbatermeiben, majd amikor a banda pár évig a peremre szorul, koncerthelyszíneken rohangál, azután pedig velük együtt élvezi a szuperszonikus száguldást egészen a popvilág csúcsára – és közben elmerül a lemezeikben is. Górcső alá veszi a két testvér különleges dinamikáját, amelyet tökéletesen ragadott meg 1997-ben az akkor még ismeretlen, 18 éves Pete Doherty: „Osztom Umberto Eco nézetét: Noel Gallagher költő, Liam pedig városi kikiáltó.”

Idézzük fel Alan McGee legendásan jól sikerült döntését, amikor leszerződtette a zenekart, miután a srácok hívatlanul betörtek egy glasgow-i koncertre. Lovagoljuk meg velük együtt a slágerek hullámait, és tartsunk velük a Blurrel folytatott britpop-háborúban, ami egyúttal rávilágít a brit kultúra törésvonalaira is. Repüljünk a második albumukkal szupernóva-magasságokig, amikor két év leforgása alatt a világ legnagyobb zenekarává váltak, majd élvezzük mellettük azt az eszelős pörgést, amibe karrierjük csúcsán, a Be Here Now című albumukkal kerültek. Érezzük át a rekorddöntögető knebworth-i koncertek után bekövetkező elkerülhetetlen visszaesést. Kövessük őket, ahogy újjáalakulnak egy másik zenekarrá, és kiadnak négy egészen más, és meglehetősen alulértékelt albumot. Merüljünk el a zenéjükben, és lubickoljunk nagyszerű dalaikban és abban, ahogyan művészi módon megváltoztatják a hangzásukat – még ha ezt kevesen hajlandók is elismerni.

Figyelemre méltó történet, ami egyedül a Gallagher testvéreket nem érte meglepetésként…

1.

ROCKFIELD

Amikor az a tányér tészta átrepült a szobán, Liam nem bírta tovább. Piszkálták és provokálták, de egészen addig megőrizte a hidegvérét, amíg a dél-walesi Rockfield Studiosban kialakult spontán összejövetelen az egyik vendég túl messzire nem ment. A buli eleinte nyugodt mederben csordogált, de ahogy egyre több ital fogyott, és egyre hangosabban szólt a zene, az események is egyre irányíthatatlanabbá váltak.

1995. május 13. szombatra esett. Egy Derbyből származó, tehetséges, feltörekvő posztpunk zenekarral, a Cable-lel mentem a buliba, akikkel a fél mérföldre található Monnow Valley Studiosban dolgoztunk.

Úgy hallottuk, hogy az Oasis is a közelben stúdiózik, és hogy szabadidejükben mindenféle baromságokat csinálnak, légpuskákkal lövöldöznek meg robogókkal száguldoznak fel-alá, de a lényeg, hogy már több dalt is felvettek a második albumukhoz, a (What’s the Story) Morning Glory-hoz, és remekül haladnak a munkával.

A Cable tagjai először 1994-ben találkoztak az Oasisszel, amikor a banda első egyesült királyságbeli turnéján ők voltak az előzenekar. A második találkozás a csendes walesi vidéken azon a feledés homályába vesző éjszakán ma már a rock’n’roll legendárium része: spontán bulinak indult, majd stúdiómeghívással folytatódott, végül pedig a két zenekar közti verekedésbe torkollott, és egy Noel és Liam közötti heves vitával zárult.

Monnow Valley-ben befejeztük a Cable-album felvételeit, és ezt megünneplendő átmentünk koccintani Rockfieldbe, a falu kocsmájába, a Green Dragon Innbe. A visszaútra sikerült elcsípnünk a falu egyetlen taxiját, beszálltunk, pontosabban bepréselődtünk két kicsattanóan jókedvű nő mellé. A taxi sötét belső terében egy alakot vettem észre, aki előredőlve ült az anyósülésen. A minibusz kiabálások és nevetgélések közepette, a vidéki utakon zötykölődve indult vissza a stúdióba.

A falu szélén egy kanyarban megugrott a kocsi, és az első ülésen ülő alak megfordult, és a frufruja alól vigyorogva így szólt: „A picsába, John Robb! Te mi az istent keresel itt?”

Liam Gallagher volt az, aki végül meginvitált bennünket Rockfieldbe egy kis iszogatásra. Noel Owen Morrisszal, a producerrel együtt éppen egy emlékezetes és sodró lendületű munkafolyamatban volt – a Champagne Supernova című számon dolgoztak –, Liam pedig lazított egy kicsit, és akkor indult vissza a pubból a stúdióba.

A stúdióban aztán Liam italokat vett elő, én pedig főztem magamnak egy csésze teát. Néhány szám lement a háttérben, a taxiban megismert lányok egyre jobban szétcsúsztak, táncoltak és fejhangon visítoztak. A Cable dobosa, Neil Cooper Noellel együtt bemenekült az egyik stúdióba jammelni, mi pedig páran beültünk Guigsy szobájába, ahol a basszusgitáros elég rendesen betépett. Eközben Liam nagylelkű vendéglátóként itallal kínálta a vendégeket, közben barátságosan és jó kedélyűen viselkedett, ahogy egy igazi rock’n’roll parti házigazdájához illik. De néhány ital után a Cable tagjai egyre jobban… mondjuk úgy: felpörögtek.

Körülbelül hajnali egykor Liam kiment, és behozta a frissen felvett dalok demóját. Ez volt az első alkalom, hogy a zenekari tagokon és a produceren kívül bárki másnak megmutatták a zenéjüket. Liam betette a kazettát a nappali lejátszójába, és a hangszórókból teljes hangerővel megszólalt a Hello.

Kirobbanóan erőteljes dal volt és pazarul szólt, pont, mint a legjobb glam rock, Sex Pistols-féle punk rock, vagy más brit zene, amit csak teljes hangerőn érdemes hallgatni. Liam énekhangja folyékony zajként töltötte be a teret, áradt belőle a korszakra jellemző magabiztosság. A dal azt az érzést ragadta meg, amikor fiatal vagy, és kirobbanó önbizalommal betoppansz az élet nevű buliba, és úgy viselkedsz, mintha minden rólad szólna. Tiszta, kompromisszumok nélküli, csúcsra járatott rock’n’roll volt. Elementáris erővel hatott, mintha minden magasztos pillanat egyetlen dalba sűrűsödne, ráadásul átitatta a brit fiatalokra jellemző, világraszóló lazaság is. A Hello dübörgött a hangszórókból, Liam bólogatva énekelt, én pedig lenyűgözve adtam át magam a zene erejének.

Amikor a dal véget ért, Liam arca is felragyogott – érthető módon. A világ legjobb érzése, ha egy zenekar bomba formában teljesít a stúdióban. Aztán szerényen megkérdezte a Cable tagjait, mit gondolnak a dalról. Nem volt benne semmi a bulvárlapokból ismert arroganciából, csak őszinte, türelmetlen lelkesedés.

Ekkor a Cable fiatal gitárosa, Darius Hinks, aki az énekestől kapott üvegből kortyolgatta a whiskyt, úgy döntött, közli Liammel, hogy a dalról neki a Beatles jut eszébe. Nem bóknak szánta. Az egyébként félénk Darius felbátorodott az italtól, és nem vette észre, hogy ez a szám sokkal inkább egy glam himnusz, semmint egy Beatles-dal.

Egy pillanatra csend lett a helyiségben, egy emberként kaptuk oda a fejünket.

Szerencsére Liam nevetése tompította a beszólás élét – ő csak jól akarta érezni magát –, de Darius, immár a démoni whisky irányítása alatt, tovább erősködött, osztotta az észt és kísértette a jó szerencsét: egyre csak nyomta a Beatlesről szóló kiselőadását.

Liam elindította a következő dalt, a Roll with It-et. Amikor a szám véget ért, Darius átbotorkált a szobán, és közölte Liammel, hogy ez is egy fos, és a nyomaték kedvéért még el is kezdte bökdösni Liam mellkasát. Furamód Liamet ez sem hozta ki a sodrából, rezignáltan tűrte a részeg hablatyolást, majd betette a következő számot, a frissen felvett Champagne Supernova keveretlen változatát.

Az új dal elixírszerű hangzása ismét betöltötte a szobát, úgy hatott, mint egy himnusz. Mivel én voltam az egyetlen józan ember a stúdióban, rászóltam Dariusra, hogy nyugodjon le, így néhány percre elcsitultak a kedélyek. Neil Cooper, a Cable dobosa éppen akkor toppant be, amikor Darius hülyéskedésből hátulról Liamre vetette magát. Liam teljesen komolyan csak ennyit mondott: „Jobb, ha kiviszed innen a haverodat.”

Egy perc múlva egy tál tészta repült át a szobán, amit a tántorgó Darius hajított el. A tányér ripityára tört a padlón, a tészta lassított felvételben szállt szanaszét a levegőben, mire Liam, Bonehead és a Cable gitárosa lökdösődni kezdtek. Valahogy sikerült rendet vágnom köztük, és abban a furcsa helyzetben találtam magam, hogy tanár bácsit kellett játszanom egy rosszul sikerült osztálykiránduláson. Azután megpróbáltam egybeterelni a Cable tagjait, hogy visszavigyem őket Monnow Valley-be, mielőtt még elfajulna a helyzet. Valaki akkor úgy döntött, hogy azonnal elégtételt kell venni a tésztadobáló srácon, mégpedig az udvaron. Én viszont úgy döntöttem, ennek minden rendelkezésemre álló eszközzel elejét veszem, és kitessékeltem a Cable-t a ház elé, amivel tíz hosszú perc ment el, majd újabb örökkévalóságig tartott, mire a vaksötét vidéki úton botorkálva visszatereltem a zenekart Monnow Valley-be. Eközben a Rockfield Studios előtti úton a helyzet eldurvult. Noel és az új dobos, Alan White a stúdióból kilépve értetlenkedve látták, hogy eltűntek a vendégek, majd közölték a többiekkel, hogy akkor ők is húzzanak el. Liam bepöccent a testvérére, amiért az megpróbálja lefújni a bulit, és pár perccel később már Noel szobájának ajtaját rugdosta. Az idősebb testvér ekkor megragadott egy krikettütőt, és komolyan összeverekedtek. Noel bezárkózott a szobájába, kimászott a hátsó ablakon, és megkérte Alant, hogy vigye vissza Londonba. Ezalatt Liam szétverte a közös helyiségeket.

A következő reggelen a másnaposan előszédelgő Cable tagjai értesültek az éjszakai zűrről, illetve arról, hogy meg kell téríteniük az okozott kárt. Krikettütőkről, verekedésről és rengeteg tönkretett berendezési tárgyról is szó esett, az összes villanykapcsoló összetört, az egyik ajtó valahogy kiszakadt a zsanérból, a nappaliban álló nagy asztal használhatatlanná vált, a tévé és az italautomata ripityára tört, és az egész szobát szőnyegbe taposott hideg tésztadarabok terítették be. Guigsy alaposan kitakarított, a zenekar pedig kifizette az összes kárt, és engesztelésül virágcsokrot küldött a stúdióban dolgozó nőknek. A hírt hallva Kingsley Ward, a legendás stúdiófőnök csak röhögött. Végül is ez ugyanaz a stúdió, amelyben Lemmy idejében a Hawkwind, majd Iggy Pop és a Black Sabbath is dolgozott, és amelynek legendás történetéhez hozzátartoztak az eszeveszett bulik és a féktelen tombolás.

Londonba visszatérve Noelnek kellett egy kis idő, hogy megeméssze a történteket. Lehet, hogy belátta, mennyire ingatag lábakon áll a zenekar. Lehet, hogy azon töprengett, érdemes-e egyáltalán vesződni vele. De ha így is történt, ezek legfeljebb csak múló gondolatokként merülhettek fel benne. Körülbelül egy héttel később az Oasis visszatért Rockfieldbe.

„Liam és Noel megölelték egymást, és folytattuk a munkát – mesélte Owen Morris producer a Sound on Sound magazinnak. – Végül is rendszeresen egymásnak mentek, számukra ez csak egy vita volt a sok közül. Fel sem merült, hogy ne jöjjenek vissza, és ne fejezzék be a lemezt.”4

Néhány héttel később összefutottam Liammel Glastonburyben, és ő nevetve mesélte az incidenst: „Vicces kis este volt. Király buli!”

Ugyanebben az évben, októberben a Cable az Ash előzenekaraként lépett fel az Astoriában. A koncert után Liam és Bonehead észrevették a zenekar másik gitárosát, Pete Dorringtont, és odamentek hozzá. Később Dorrington így emlékezett vissza:

„Arra gondoltam, hogy basszus, ezek még mindig meg vannak sértődve, amiért Darius széttrancsírozta azt a tésztát a konyhájukban, meg közölte velük, hogy szarok, és most biztos szétverik a fejem. Szóval csak annyit mondtam: Minden oké, srácok, mi újság? Liam: Te vagy az, ugye? Én: Mármint… hogy érted? Liam: Te voltál az a pofátlan köcsög, aki szétkúrta a kajánkat. Miattad verekedtem össze a tesómmal. Én: Öö… ja… bocs… Liam: Á, hagyd. Kurva nagy röhögés volt. Majdnem feloszlottunk aznap este. Noel mondta, hogy gáz módon viselkedtem a haveroddal, úgyhogy rendesen összekaptunk.”5

Liam évekkel később is nevetve idézte fel azt az estét. „Az egész stúdiót rommá vertük, minden ripityára tört. Valószínűleg onnan indult a balhé, hogy én nagy ívben szartam az egészre, miközben Noel egy második Bohemian Rhapsody-t akart írni. Én meg elintéztem annyival, hogy hagyjuk már, lépjünk tovább!”6

Noel így emlékezett vissza: „Végül egy krikettütővel mentem neki Liamnek. Szerintem ez volt a legkomolyabb verekedésünk.”

2011-ben a krikettütőt elárverezték, eredetiségét tanúsítvánnyal igazolták, a verekedés pedig mára a rock’n’roll-történelem része. Az album hangmérnöke, Nick Brine így emlékszik vissza: „Vicces, mert amikor körbevezetik a látogatókat a stúdióban, ilyeneket mondanak: »Ez Freddie Mercury zongorája, amin a Bohemian Rhapsody-t írta. És ’95-ben ott verekedtek össze a Gallagher testvérek.«”

A zenekart és belső feszültségeiket ábrázoló fenti pillanatkép sokak szerint egyet jelent az Oasisszel. Valójában azonban csupán egy kétdimenziós, bulváros, a jéghegy csúcsát mutató torzítás egy olyan bandáról, akikért egy generáció rajongott, és akik ennek a generációnak szolgáltattak háttérzenét.

Rengeteg vitájuk ellenére a testvérpár elképesztő kreatív összhangban dolgozott: Liam veleszületett érzékkel tudta tálalni Noel dalait – ez volt a fő komponens abban a különleges vegyületben, ami végül szerethetővé tette őket. Hozzáállásuknak, energiájuknak, stílusuknak, őszinteségüknek és humoruknak köszönhetően váltak a kilencvenes évek legmenőbb brit zenekarává.

Az Oasis destruktív eleme csak egy kis része a történetüknek, de a konstruktív oldaluk teszi őket igazán lenyűgözővé. Mint mindenki, ők is naponta más-más arcukat mutatták, folyton változtak, és – amint hamarosan látni fogjuk – ezt a változást az életükben és a dalaikban is megmutatták.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License