REJTŐ JENŐ

GYILKOS?!

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6377-50-0

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

I.

A fiatalember, e regény hőse egy párisi utca sarkán állt és gondolkozott, ha ugyan gondolkozásnak lehet nevezni azt, amikor mindenféle indokolt és hasznos elmélkedést mellőzve, jelentőség nélküli, elmúlt élményeket vonultat fel az ember agya, valami üres, céltalan mechanizmussal. Ez a fiatalember, hogy közelebbről határozzam meg: báró Szirmay Sándor, az úgynevezett semmittevőkhöz tartozott és a maga nemében tökéletes típusa volt ennek az emberfajtának.

Tökéletesen együtt érzek az olvasóval, midőn bosszankodik azon, hogy már közel fél perce olvas egy regényt anélkül, hogy sorsdöntő cselekményekre bukkant volna benne, tehát rátérek a regény első nagy horderejű eseményére.

Szirmay báró ásított!

Az olvasó nagyon téved, ha azt hiszi, hogy az emberi természetnek ez a megnyilvánulása, amit általában a fáradtság, vagy a hosszabb történelmi színművek idéznek elő, különleges esetekben nem lehet nagy horderejű esemény. A vízforralás elég közönséges művelet és állítólag ennek következtében találta fel egy Fulton nevű úr a gőzhajózás vívmányát, ami kétségkívül nagy horderejű esemény volt az emberiség fejlődéstörténetében. Nem állítom azt, hogy Szirmay báró az ásítás kapcsán nagyjelentőségű találmánnyal gazdagította volna társadalmunkat, de azt bátor leszek levezetni ebből az ásításból, hogy sok-sok ember sorsában rendkívüli változásokat idézett elő.

Az ásításról ugyanis hirtelen eszébe villant a bárónak, hogy mi lenne, ha ő most lefeküdne? Éjjel tizenkettő volt! Maga is mosolygott az ötletén, hogy az éjszakának ebben a számára legnappalibb órájában lefeküdjön, de mert szerette a rendkívüli élményeket, elszántan hazafelé indult. Vén párisi fák, régi ismerősei, mosolyogtak a látványon és az idegesebb utcai lámpák hunyorogni kezdtek: Szirmay báró éjjel tizenkettőkor hazamegy!

II.

A báró huszonkétéves volt. Gazdag mágnáscsalád gyermeke, akit tanulmányainak elvégzésére küldött a családi tanács Párisba és egyetemi polgár volt a Sorbonneon. Kifogástalan eleganciával öltözködött és részint egy konzervatív angol főnemes, részint egy intelligensebb parkettáncos benyomását keltette. Leveleiben soha nem hallgatott előadásokról és meg nem történt vizsgáiról számolt be kimerítő részletességgel. Dúsgazdag szülei bőségesen látták el pénzzel és Sándor nyugodtan mulasztotta egyik egyetemi félévet a másik után.

...Maga mögött hagyta az ámuló hotelszemélyzetet és ment fel a szobája felé. Kedves barátja jött le a lépcsőn, Jankovics Ferenc, a kőhidai Jankovicsok közül a junior. Odahaza, mint úrvezetők, közösen hódoltak az autósportnak, de Páris, ez az országnyi város valahogy elválasztotta őket.

- Halló Feri! - kiáltotta Szirmay.

- Szervusz! Egy ügyvédhez jöttem ide. Bajok vannak a vizumom körül.

- Hová utazol?

- Newyorkba, pajtás. Egy kis hiba történt a vagyonnal. Tönkrementünk...

Sándor füttyentett, azután röviden igy fejezte ki az ügyről támadt véleményét:

- Gyere be a szobámba és igyunk konyakot. - Pillanatnyilag Jankovics sem látott jobb kivezető utat szomorú helyzetéből és rövidesen együtt ültek Sándor szobájában ketten, illetve hárman, mert az üveg Hennessy-gyártmányt is nyugodtan a társasághoz számíthatom.

- Szóval, tönkrementetek?

- Úgy van. És nem tudtunk sehonnan új alapot kölcsönkapni a talpraálláshoz.

- Miért nem fordultatok az apámhoz?

- Nézd, Sándor. Eddig szigorúan szót fogadtam az utasításnak, hogy tanulmányaid érdekében elhallgassam előtted a való helyzetet. Én azonban ismerem a te tanulmányaidat és most már azt tartom a leghelyesebbnek, ha te is számolsz a tényekkel: a mi szüleink együtt mentek tönkre. Az édesapád azt hiszi, hogy csak egy pár vizsgád van hátra és nem akar megzavarni a tanulmányaidban, ezért eddig titokban tartották előtted a helyzetet és előteremtették a pénzt, hogy tanulhass. De én tudom, hogy egymásután mulasztod az egyetemi féléveket és abban a hitben, hogy még mindig dúsgazdagok vagytok, előkelően szórod szét ezeket a keserves pengőket...

...Sándornak egy arcizma sem rándult, de belülről valami jeges mozgás érzésével áradt szét a rémület a mellkasa közepéből. Mintha lehalkított rádióelőadást hallgatna, úgy érkeztek hozzá személytelenül a hangok.

- Vállalnom kell ezt a kellemetlen szerepet, hogy én mondjam meg: teljesen tönkrementetek velünk együtt. Csak a jó Isten tudja, hogy az apád, az a hős, milyen áldozatok árán küldi neked a pénzt, hogy kényelmesen és gondtalanul tanulhass...

A sok megivott konyak forrósága lassan, bizseregve ereszkedett alá a fejéből, hogy hirtelen józansággal, szörnyű nyomással jelenjen meg agyában a merev valóság.

...Meddig ült ott úgy, mit mondott még Jankovics? Nem tudta. Egy közeli templom harangütései riasztották fel halálos merengéséből, odament a tükörhöz és megnézte magát, mert úgy érezte, hogy hófehérre őszült. Nem őszült meg, de a haja kuszáltan állt szerte, mintha markolászott volna benne, a szeme eszelős tekintettel süppedt árnyékos üregébe...

Jankovics elaludt. Közömbös arca oldalt dőlve pihent a karosszék támláján. Most végignézte az otthoni leveleket és minden grafológiai tudás nélkül is látta, hogy levélről levélre bizonytalanabb vonásokkal beszél hozzá a szeretett kéz és világosan érezte, hogy a tartalmuk nem morálprédikáció, hanem egy elmerülő, küzködő ember finoman lehalkított segélykiáltása. És ő közben még egy vizsgát sem tett le! Verni, rúgni, átkozni tudta volna magát és csak arra gondolt folyton, «ezért meg kell bünhődnie... ezért meg kell bünhődnie». Nyolcszáz frank készpénze volt. Felvette a kabátját, a kalapját, körülnézett és néhány tárgyat tett az aktatáskába, a többi holmiját otthagyta a hotelszámlára...

...Körülnézett a szobában idegenül, elgondolkozva, mintha a múltjától búcsúzna, nesztelenül felnyitotta az ajtót és kilépett az elhagyott folyosóra, azután sietett le... Esett és a szél hűvös cseppeket csapkodott az arcához, ahogy megállt a hotel kapujában. Valaki futott le a lépcsőn, Jankovics volt.

- Sándor!

Szemébe húzta a kalapját, kilépett a kapun és ment. Irtózatosan szégyelte magát, nem akart beszélni, nem akart magyarázni, nem akarta Jankovicsot látni és sietett. De a barátja hajadonfővel utána jött és megint kiáltotta: Sándor!... Futni kezdett és mikor hallotta, hogy a másik is fut, nekiiramodott, befordult a sarkon és rohant! Rohant! Még messziről, elhalóan hallotta a panaszosan hangzó kiáltást: «Sándor!» Aztán elmult minden emberi hang, csak az eső neszelt és a félelmesen zúgó szélben lengtek a lámpák, csikorogtak a cégtáblák.

III.

Lotti egy gyöngyökkel kivarrt papucsot vágott a szobalány fejéhez, azután leült reggelizni. A szobalány, ahogy általában a fejéhez vágott holmikkal tenni szokta, a papucsokat elhelyezte a garderobe-szekrény legalsó polca alatt, majd lemérte a fürdővizet, hogy megfelel-e az előírt huszonnyolc foknak. Sándor ezalatt a szalónban ült és minden meggyőződés nélkül nézegette egymásután az illusztrált lapokat, majd beszólt a másik szobába:

- Lotti!

- Mondtam, hogy azonnal jövök, csak reggelizem, megfürdöm, ruhát próbálok és felöltözöm. - Ez a biztatás nem nyugtatta meg a várakozót, de mert a papucsdobálásban Lotti olyan demokrata volt, hogy nem tett különbséget báró és szobalány között, Sándor jobbnak látta várakozni. És mivel a türelem rózsákat terem, nem egészen másfél óra múlva megjelent Lotti rózsákkal hímzett kimonójában, előkelően, mint valami díszpáva és kezét az összes reggeli krémek illatával csókra nyújtotta. Sándor a végén kezdte el mondanivalóját:

- Dolgozni fogok, Lotti.

- Hogy maga milyen vicceket talál ki néha!

- Hallgasson meg, drágám, nem akarok hosszú meséket elmondani, tehát sürgönyhéjban, szüleim tönkrementek, vagyonom nyolcszáz frank. Adjon nekem egy év időt, én újra visszaszerzem azt, ami elveszett és eljövök magáért.

- Nem értem, hogy mit kér.

- Ne töltse be a helyemet egy évig. Úgy tudom, hogy a kereskedők az ilyesmit opciónak nevezik. Maradjon hozzám hű.

- Az opcióba még belemennék, de a hűséggel nagyon megköti a kezemet. Higyje el, én szeretem magát, Sándor, de a váráshoz nem csak szeretet, hanem tőke is kellene.

Miután Lotti belátta, hogy kísérletei a sírást illetőleg sikertelenek, egy mély sóhajt intonált és lehajtotta a fejét, miáltal hasonlatossá vált egy Louvreből közismert mitológiai festményhez. Sándor elment és maga sem tudta, hogy miért, határozottá vált benne az a tudat, hogy Lotti eddig már sokszor megcsalta.

Mindenfelé rikkancsok kiabálták az utcán: «Bestiális kegyetlenséggel megöltek és kiraboltak Biancourtban egy özvegyasszonyt!»

Elhatározta, hogy vakon belerohan a sorsába. El