A mű Kossuth Zsuzsanna regényes életrajza címmel 2019-ben a Noran Libro Kiadónál jelent meg.

Jelen kiadvány annak javított és új címmel megjelenő kiadása.

© Berényi Anna, 2019, 2026

© Scolar Kiadó, 2026

Szerzőfotó © Kállai Márta, Scolar Kiadó

Borító: wikimedia/Dencey, Adobe Stock

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scolar Kiadó, 2026

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

+36 1 4667648

scolar@scolar.hu, www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szöveg-előkészítő és korrektor: Máté László

Borítóterv: Földi Hajnal

Tördelés: Hársfai László

ISBN 978-963-685-271-9

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

TARTALOM

Piros könyv

Fehér könyv

Zöld könyv

PIROS KÖNYV

Zsuzsannát nem akarták. Csak nyűgnek jött a világra, oda, ahol már úgyis elég volt a teher és fogyóban volt az energia.

1817. február 19., Sátoraljaújhely

Karolina hátrahanyatlott, vöröslő arca elcsitult, kezei elengedték a botot, amit szorított. Amennyire ereje engedte, felemelte a fejét, rettegve kereste a szeme a gyereket.

– Fiú? – Egyik bába sem válaszolt azonnal. Karolina mondta ki helyettük. – Megint lány.

A gyerek túlzottan lila volt, halkan szörcsögött, de nem sírt fel. Hirtelen azt se tudták, mit tegyenek vele, érdemes-e küszködni egy lánnyal. Negyedik lánnyal. Karolina már úgyis öreg volt ehhez, nem is értették, mire gondoltak az ilyen öreg szülők. Egyáltalán, hogy még gondoltak rá. De a bábáknak nem volt szívük csak úgy magára hagyni ezt a suta kis lényt, hát elkezdték a tisztogatását. Az anyát is rendbe kellett még tenni.

Karolina azt se tudta, mi árasztja el erősebben, mibe fog belefulladni: a kimerültségbe, a bánatba vagy a szégyenbe. Nem is nyúlt a gyerekéért, csak, amikor az felsírt, akkor kérte el a bábától, hogy hadd nézze meg.

– Sovánka nagyon, tekintetes asszony, nem biztos, hogy megéri a reggelt.

Talán vigasznak szánta a bába a szavait, Karolina nem tudta, mire vélje, de azért elvette a gyereket, gyűrött arcocskáját nézegette. Ő nem látta annyira soványnak, még formátlannak sem. Régen szokott, sosem felejtett mozdulattal mellre tette. De a kislány nem akart szopni. Az idősebbik bába kendőket vett elő, majd elvette a kislányt, és elkezdte belecsomagolni.

– Kitesszük a latrina mellé jól bebugyolálva. A friss téli levegő meg a latrina gőze majd megerősíti. Ha meg nem, hát Isten is úgy akarta. – Azzal vitte is a kis csomagot, nem hagyva időt Karolinának, hogy átgondolja, szüksége van-e egy negyedik leányra így ötven felé.

Ahogy a bába kiment, egy percre rá bejött László, a csalódást ünnepélyes arckifejezéssel próbálta palástolni, odament feleségéhez, megszorította a kezét, elnézte ráncos, fáradt, foltos arcát, kiszolgáltatott helyzetét, a kudarcot a szemében. Ajkához emelte a kezét, és megcsókolta.

– Köszönöm. – Óvatosan leengedte a csontos ujjakat az ágyra, de már fordult is ki a szobából. – Bemegyek még a megyeházára. – Csak a fáradtság maradt utána, némi megnyugvás és az összeszokott szeretet, ami tizenhét éve töretlen volt köztük. Egy ajtónyitásnál behallatszott a gyerek sírása, az udvar végéből is élesen, kétségbeesetten szólt. Karolina felült, felállni már nem bírt, hát csak kikiáltott egy bábáért.

– Hozzák be nekem! Hozzák vissza!

Hideg csapott a szobába, amikor a bábaasszony szoknyaredői között behozta magával a kinti levegőt. Karolina libabőrös lett látva a piros arcú, üvöltő gyereket. Türelmetlenül nyúlt érte, és ösztönös, boldog mosoly gyúlt az arcán, amikor érezte, hogy a csöppség meleg. Meleg a sok kendőtől, a sírástól és az élni akarástól. Újra mellre tette, de a kislány szájából minduntalan kiesett a mellbimbója a sírás miatt, nem akart csitulni, nem akart enni.

– No, hát ne sírj már, egyél! Minden rendben lesz. Lesz itt helyed, ne félj! – Sustorgott neki az anyja, simogatta, addig-addig, amíg a gyerek egy kicsit lenyugodott, és végre megérezte szájában a mellbimbót. Akkor ráfordult, zihálva próbálkozott a szopással, nehezen ment, ereje se volt sok, de Karolina türelmesen tartotta, csitította, újra és újra visszaigazította mellét a szájába, amíg jó néhány perces küzdelem után végre a kislány nyelni kezdett. Hangosan szuszogott, arca kisimult, kis kezéből kiengedett a görcs.

Addig jó, amíg csak szopik, gondolta Karolina. Üres volt a kamra, mert a nyár elmaradt. Jó, ha volt három hét meleg idő, a piacon alig volt áru, az is nagyon drága. Épp csak annyi termett a nyáron, hogy legyen mit elvetni újra, takarmány is kevés volt az állatoknak, az élelmiszerárak az egekben. Majd sokáig szoptatja ezt a kislányt, legalább ő mindig jól fog lakni. Nem baj, ha nem nő túl nagyra, lány lehet kicsi, erőtlen, csak esze legyen elég. A bábaasszony szótlanul nézte Karolina fáradt, sápadt arcát, ahogy az az újszülött lányát vizsgálta. A szürkület átfestette a szobát, gyertyát kellett volna már gyújtania, de félhomályban minden és mindenki szebb, nem látszódnak a ráncok, a foltok, a jövőbe is az képzelhető, amit szeretnénk, hát nem siettette még, hogy fény gyúljon a gondolatok között. Amikor Karolina végre felnézett, csak annyit kérdezett tőle:

– És hogy fogják hívni?

Hiszen akármeddig húzza is ez a kis csöppség, most már el kell nevezni, ha már úgy döntöttek az égiek és az anyja, hogy mégis van helye neki itt egy ideig. Karolina zavarodottan nézett el a bába válla fölött a sötétbe. A hosszú csönd elárulta, hogy bizony lánynéven nem is gondolkodtak.

– Szent Zsuzsánna napja van ma – segített neki a bába.

Karolina végre a bába szemébe nézett, bólintott egyet, halvány mosollyal kísérve, majd a lányához fordult.

– Isten hozott, Zsuzsanna. Kossuth Zsuzsanna. – Simogatta az alvó arcocskát, el is feledte, hogy a bába még a szobában van. – Zsuska, kicsi Zsuska lányom leszel te nekem.

Bejött a cselédlány, gyertyát gyújtott, friss vizet hozott kancsóban, fél szemét mindvégig az ágyon tartva, de Karolina nem nyitotta ki a szemét. Még pár óráig nem akart szembesülni a valósággal. Miért küldte Isten nekik öregkorukra ezt a leányt? Mi a célja vele? Fel se fogják tudni nevelni tán, hamarabb meghalnak, mint hogy kiházasítsák. Meg kell majd tudnia állni a saját lábán. Lajos fiukra bízzák majd, amíg férjhez nem megy, ő fog rá vigyázni, ha már ők nem lesznek. Csak nem fogja nagyon hátráltatni a bátyját az előmenetelében, hiszen már most, tizenöt évesen nagy tervei vannak a fiúnak. Csak kell lennie egy feladatnak, valami fontosnak, Istennek tetszőnek, amiért megszületett ez a lány pont itt, pont most, pont nekik, amikor annyira nem volt rá szükség, amikor csak a gondot látják vele, amikor a városban mindenki róluk fog beszélni, hogy lám, milyen sorscsapást kaptak a nyakukba.

Ha tudták volna a korabeli emberek, hogy a világ másik felén, egy indonéz szigeten egy vulkánkitörés okozta idehaza az elmúlt két év katasztrofális időjárását és az éhínséget, akkor azt még inkább Isten haragjának tulajdonították volna. Ha Karolina tudta volna, milyen sors vár Zsuskára, talán nem döntött volna olyan könnyen arról, hogy visszahozzák neki a kislányt a téli hidegből, a latrina beteg gőze mellől az életbe, bár lehet, hogy a büszkesége végül ugyanarra a döntésre juttatta volna.

A Kossuth családban volt egy különleges elme, aki az anyai ágról rebellis hajlamot is hozott. Útjába csak kora társadalmi szokásai és a történelem állhatott.

1821. december közepe, Sátoraljaújhely

Nagy hanggal érkezett meg a kocsi a ház elé, dübörögtek a kerekek a fagyott földön, a zaj kihívta a házak elé a lakókat. Mindenki tudta a téren, hogy Kossuthék fia érkezik Pestről. Mára még nem várták, de mivel nem volt sár az utakon, gyorsabban haladtak. A sarki házból előjött László és Karolina, sebtében magukra kapott bekecsekben. A cseléd a kapuból leste a fogatot. Lajos átfagyva kászálódott le az ülésről, arcát kicsípte a hideg szél, bajsza végét megfagyott páracseppek húzták le. A lovak prüszkölésén és a kocsis kiáltásán felül is hallani lehetett az örömteli kiáltásokat, köszöntéseket. Karolina erős két kezével markolta fia alkarját, el nem engedte volna, hogyisne, amikor végre megint itthon van az egyetlen fia! Amíg a ládát a cseléd és a kocsis bevitték a házba, Lajos körbeüdvözölte a szomszédokat is, elgémberedett hátát kihúzta, gyűrött ruházatát meghúzkodta, igyekezett minél méltóságosabb megjelenést nyújtani. Pedig nem lett volna szüksége semmi pózra, mert a pesti lét hírét szórta magáról. Egy szépen induló politikai pálya lehetősége hevítette fel a képzeleteket körülötte, hát magasabbnak és fontosabbnak látszódott, mint két éve, mikor elindult itthonról Sárospatakra, a kollégiumba.

A Kossuth-ház tisztaszobájának ablakában négy lány nyomta az orrát az üveghez, pedig a jégvirágtól nem sokat láttak az utcából. Mind szőke, mélyen ülő szemekkel, hasonlóak egymáshoz, mégis nagyon különbözőek. Zsuska alig látott ki sámliról is az ablakon, de úgy tett, mint aki követi az eseményeket, mert látta a többieken, hogy fontos dolog történik a családban. Sokkal többet hallott a bátyjáról, mint ahányszor látta őt, mitikus alakja volt életének, legalább annyira, mint a legkisebb királyfi a cselédlány meséiben.

A házban Lajos először a húgait ölelte sorra. Ritkán látta őket, hát mindig elcsodálkozott, hogy mennyit nőttek. Lina már elindult a gyerekkorból, ha csak pár lépést is tett meg a felnőtté válás felé, látszott, hogy édesapjuk vastagabb alkatát örökölte. Mili vékony volt, és magasságban már most utolérte nővérét. Lujza meg akármennyit nőtt, mindig megőrizte különleges szépségét, arca alakult, de mindig annyit és úgy, hogy arányosságán és bájosságán mit se rontson a változás. Zsuskához lehajolt Lajos, de a kislány úgy meg volt illetődve, hogy fejét leszegve, szoknyáját kicsit megemelve térdet hajtott bátyja előtt.

– Kicsi húgom, hát a bátyád vagyok! – kapta fel nevetve őt Lajos. – Nehogy pukedlizzál itt nekem! No, ölelj meg erősen, Zsuska!

Zsuska megszorította a bátyja nyakát, el se engedte, Lajos vele együtt telepedett le az asztal mellé. Időközben megérkezett közéjük pár férfi a városból, Zsuska látásból ismerte őket. A kislány elhelyezkedett a bátyja ölében, csendben figyelte a felnőttek beszélgetését. Nem zavarta, hogy hamar olyan témára terelődött a szó, amiből semmit sem értett, élvezte a komoly közeget, kapkodta a fejét az egymás szavába vágók között, figyelte hanglejtésüket, és átengedte magát a szédülésnek, amit a sok értelmetlen szó örvénye okozott a fejében. Zsuska nővérei már a konyhában segítettek megteríteni az asztalt, neki is illett volna mennie, de a felnőttek közt sokkal érdekesebb volt.

Az édesanyjuk csak Lajosra figyelt, ha az édesapjuk belevágott Lajos szavába, Karolina egyből csendesítőleg a férje karjára tette a kezét. Lajost akarta hallani. A többi férfi hunyorogva pödörgette a bajszát, és kérdéseivel csipkedte azt a híres pesti jogászt. Tud-e annyit, mint költenek róla?

– No, és mit szólnak Pesten a megyei kiváltságok megkurtításához?

Lajos tizenkilenc éve összes méltóságával és tudásával válaszolt:

– Eperjesen bizony bátrabban gondolkodnak a táblabíróságon, mint Pesten. Sosem gondoltam volna! A pestiek inkább hallgatnak. – Szavait hümmögéssel fogadták, megvolt a saját véleményük, de csak László adott hangot neki.

– A bátorság gyorsan átcsap meggondolatlanságba. Ugye, vigyázol magadra, fiam? Nem beszélsz túl szabadon? Mindig gondolj a következményekre! – Karolina ősi, lázongó vére és a fiába vetett feltétlen bizalma ilyen pillanatokban mindig kicsapott önfegyelme egyébként széles medréből.

– Ha ő gondolja helyesen, miért ne mondaná! Csak úgy haladhat a világ előre! – Zsuskának ez nagyon tetszett. A világ halad előre. Elképzelte az óriás szekeret, tele emberrel, amin a világ halad egy virágos rét felé, napsütést is látott a távolban, és látta bátyját a kocsis mellett a bakon. A szekéren ő is ott ült. Képzeletében nem volt tengelyig érő sár, mint a magyar valóságban.

Zsuska arra kapta fel a fejét révedezéséből, hogy Lajos németül szólalt meg:

– Ich brachte den Mädchen ein paar Geschenke. – A kislány gyorsan körbenézett a felnőtteken, hogy jól értette-e, tényleg nekik hozta Lajos az ajándékot. Látva, hogy mindenki őt nézi mosolyogva, felfogta, hogy bizony jól értette.

– Hoztál nekünk Geschenkét? Geschenkét? Mit hoztál? Mit hoztál? – Izgatottan fészkelődött Lajos ölében, és zakója szélét rángatta kis kezével.

– Mióta tud ez a kislány németül? – nézett fel hitetlenül Lajos Zsuska arcáról az anyjára.

Karolina nevetve odalépett Zsuskához, megsimogatta a fejét.

– Ebéd után meglátod, lányom. Most tessék lenyugodni! – Majd Lajoshoz fordult: – Zsuska is beül a nővérei mellé, amikor itt a házitanító. Gyorsan ragad rá a német. És már olvasni is tud!

Az anyja őszinte örömmel igazgatta Zsuska fürtjeit, tudta, hogy Lajos végre értékeli, hogy milyen okos kishúga van.

– Tudsz olvasni? Na, majd ebéd után megmutatod nekem, jó? – Lajos barátságosan meghúzkodta Zsuska kilógó kis copfja végét. Ekkor szólt a cseléd, hogy mehetnek ebédelni.

Amíg falatoztak, Lajosnak volt ideje elgondolkodni, jól körülnézni, megfigyelni öregedő szüleit, a húgai kopott és divatjamúlt ruháit, lajstromba szedte a változásokat, és be kellett látnia, hogy semmi nem lett jobb, fényesebb és érdekesebb idehaza. Talán egyedül a testvérei fiatalsága és vidámsága oldotta szánakozását. Hosszan mesélt Pestről, a nagyobb lányok ki se fogytak a kérdésekből. Hiába írta le legkifejezőbb szavaival, hogy milyen büdös és sáros a nagyváros, milyen zsúfoltak a lakások, mennyire nehéz a megélhetés, mindenki a palotákról akart hallani, a vásárokról, a bálokról. És hát ő is azokról beszélt szívesebben. A fontos hivatalokról, ahol járt, a fontos ügyekről, amelyeket intézett, és a fontos emberekről, akikkel találkozott.

Az ebéd végével előkerültek a színes szalagok is a ládából, a lányok illendően megköszönték, de Zsuska már szaladt is a szobájukba, hogy letegye, s hóna alatt az ábécéskönyvvel jött vissza. Közben megérkezett még három férfi, mire Karolina kiterelte a lányokat a szobából.

– Zsuska, gyere te is, nem maradhatsz itt! – Karolina kitolta maga előtt az értetlen és csalódott kislányt, és becsukta maga mögött az ajtót. A férfiak előtt az asztalon már ott feküdt a kártyapakli, kupicákba töltötték a pálinkát, észre sem vették, hogy a nők visszahúzódtak a ház hátsó szobájába.

A tizenkilencedik században kártyázási láz tombolt az országban, aminek során akár többgenerációs családi vagyonok vesztek el egy-két este alatt a kártyaasztalnál. Nem volt igazi társasági férfi, aki nem szállt be, aki nem mert kockáztatni, aki nem mutatott furfangot a játék során. Kossuth Lajos a társasághoz akart tartozni, ráadásul furfangos és merész volt, bár neki és a családjának vagyona nemigen volt, csak a munkájuk és a jó hírük.