– részlet –

Megjelent az Oktatási és Kulturális Minisztérium és a Politikatörténeti Alapítvány támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás: 2008
© Krausz Tamás

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 270 7

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

Köszönetnyilvánítás

I. fejezet • Ki volt Lenin? Az életrajz alapvonalai

A család

Ifjúkori évek – az iskolák

A fiatal Lenin karaktere. A száműzetés és az emigráció

Az 1905-ös forradalom és a második emigráció

A hatalomban

II. fejezet • Az orosz kapitalizmus és a forradalom

Kihívások a századfordulón

Szakítás a narodnyikizmussal

Szakítás a liberalizmussal

Az orosz sajátszerűség és a világrendszer

Az orosz kapitalizmus politikai meghatározottságai – 1905

A történelmi vita: az önkényuralmi állam természete

III. fejezet • Szervezet és forradalom

Lenin bolsevizmusa: politika és elmélet.

„Mi a teendő?”: párt és osztályöntudat

A pártszakadás: mítosz és valóság

Lenin és Bogdanov

A szervezeti-politikai konfliktus

A politikai vita filozófiai háttere

Az „ideológiai megváltás” vége

IV. fejezet • A háború és a nemzeti kérdés

Összeomlás és dialektika

Viszony a háborúhoz

A nemzeti kérdésről és a nemzeti önrendelkezésről – a „két kultúra”

V. fejezet • Állam és forradalom. A forradalom és a szocializmus mint történelmi és elméleti lehetőség 1917-ben

A történelmi összefüggés

A mű hatása

Antiutópisztikus utópia?

Útban az Állam és forradalomhoz

A források

1905 tapasztalata – a szovjetek

Az októberi forradalom filozófiája, avagy a modern állam és a parlamentarizmus bírálata

Forradalom és állam – a gyakorlati alternatíva

Az államtól a forradalomig

A forradalom társadalmi háttere

A hatalom átvétele

VI. fejezet • Diktatúra és demokrácia – a gyakorlatban

Az Összoroszországi Alkotmányozó Gyűlés feloszlatása

Demokratikus illúzió, vagy történelmi realitás?

Viták és álviták – új és régi a történetírásban

A történelmi helyzet

Lenin (és a bolsevikok) szempontjai

A munkástiltakozások hatalomellenes jellege

Milyen diktatúra?

Erőszak és terror: okok és következmények

Spontaneitás és szervezettség

Az 1922-es repressziós hullám – a polgárháború lezárása

Az egyházi kincsek kivonása és az éhínség

Az értelmiségiek kitelepítése

Az eszer-per üzenete

Lenin és a pogromok

Az ún. zsidókérdés: a problémakör gyökere

1905

Szeparatizmus vagy asszimiláció?

A háborútól a polgárháborúig

Antiszemitizmus és politikai taktika

Az I. Lovashadsereg és a pogromok

VII. fejezet • A világforradalom. Módszer és mítosz

A probléma eredete

A breszti béke és a hazafiság

A lengyel–szovjet háború

A messianisztikus baloldaliság

VIII. fejezet • A szocializmuselmélet: lehetőség vagy utópia?

A szocializmusfogalom eredete

A piactól a hadikommunizmusig

NEP versus hadikommunizmus: kibékíthetetlen ellentmondások

A hatalom jellege és a pártdiktatúra

Az átmeneti korszak, az „államkapitalizmus”

A „bürokratikus centralizmus” és a thermidori alternatíva

A szocializmuselmélet és összefüggésrendszere

Utószó helyett – néhány összefoglaló megjegyzés

A téma értelmezéséhez

Fogalom és szisztematizálás

A források

A szervezeti kérdés

Az egyenlőtlen fejlődés és a világrendszer hierarchiája – a forradalom lehetősége

A forradalom módszere és filozófiája

A szocialista perspektíva: a megoldatlan ellentmondás

Rövidítések

Források és irodalom

Levéltári források

Idézett újságok, folyóiratok

Nyomtatott levéltári és egyéb források, dokumentumok

Lenin idézett művei

Hivatkozott irodalom

Időrendi áttekintés, 1917–1924

Életrajzi jegyzetek

Jegyzetek

Képmelléklet

Névmutató

Illusztrációk jegyzéke

Előszó

Vlagyimir Iljics Lenin volt az, aki elsőként emelte a gyakorlati cél és program rangjára Marxnak a „modern társadalom” ellentmondásaiból kifejtett híres tézisét: „Üt a tőkés magántulajdon végórája.”1 Az orosz forradalom, amely az „állam nélküli” társadalom („kommunizmus”) gyakorlati megvalósítására, azaz a tőkés munkaszervezet és munkamegosztás, a társadalmi osztályok megszüntetésére tett első tudatos történelmi kísérlet volt, sok évtized távlatából is Lenin és forradalmártársai maradandó teljesítményének tekintendő. Ugyanakkor a történelmi okok következtében elvetélt társadalmi forradalom „államellenes” és antikapitalista kísérletéből kisarjadt Szovjetunió hét évtizedes története meghatározott értelemben szintén elválaszthatatlan Lenin nevétől, hisz ő volt a szovjet állam alapítója.

Annak ellenére, hogy immár lassan két évtizede nem léteznek Európában olyan nagy, nemzeti és nemzetközi téren is befolyásos szervezetek, mozgalmak, politikai pártok, amelyek a szociális forradalom, a szocializmus valamely („államtalan” vagy „állami”) formáját hirdetnék, nem csitulnak Lenin körül sem hazájában, sem azon kívül az elméleti-politikai és a szaktudományos történészi viták. 1991 óta napnál is világosabb, hogy a nagy közösségi-szocialisztikus perspektívák világméretekben elhomályosodtak a politikai gyakorlatban. Ilyen korszakokban a hivatásos történészek mellett a modern polgári társadalom humanisztikus meghaladásán töprengő szellemi-politikai csoportosulások is elgondolkodnak periferizálódásuk okain, számba veszik saját hagyományaikat, előzményeiket, forrásaikat, azokat a gyökereket, amelyekből a XX. században egy civilizációs fordulat lehetőségének gondolata és praxisa kisarjadt. Gazdag ez a történet, amelyben Leninnek minden bizonnyal – Plehanov és Martov, Kautsky és Rosa Luxemburg, Lukács György és Gramsci mellett, és a sort persze hosszan folytathatnánk – alapvető, még a XXI. században sem megkerülhető szerep jutott. Ugyanakkor tudjuk, a szocialista forradalmároknak (vagyis azoknak az embereknek, akik a kapitalizmussal szemben egy közösségi-humanista alternatíva megalapozásán ügyködtek) nem áll magasan a csillaga a modern historiográfiában. A történész a „szolgáló értelmiség” olykor nagyon is tipikus képviselője lehet. Jó okunk van hát arra, hogy ne veszítsük el tárgyilagosságunkat, amelyre feltétlenül szüksége van minden történésznek ahhoz, hogy elkerülje kora divatos nézőpontjainak követését, és megőrizze kritikai szemléletét. Manapság Lenin hagyatékának kutatása gyakorlatilag a tudományos irodalom perifériájára szorult, de persze ez sem jelenti azt, hogy Leninről és életművéről ne születnének úgyszólván nap mint nap új könyvek, dolgozatok.2 Noha Lenin marxizmusa nyilvánvalóan alapvetően a politikáról, a politikai küzdelmekről szól, megragadta – hol mélyen, hol kevésbé mélyen – korának szinte valamennyi meghatározó problémáját, amelynek újragondolása napjaink merőben új feltételei között is tagadhatatlanul zajlik.

Ám ezek a megközelítések nemcsak a régi „értetlenségeket” hurcolják magukban, hanem az új korszak új-régi előítéleteit is. A probléma természetesen magában Leninben van, mert öröksége többféle értelmezést tesz lehetővé, hiszen a valóságban is „többféle” Lenin létezett, aki tevékenységének minden belső egysége ellenére önmagában és önmagával is folytonos harcban állt. Példának okáért mást diktált a pillanatnyi mozgalmi kényszer a titkosrendőrségtől menekülve 1917-ben, és mást diktált számára a teoretikus horizontja, akit az egész emberiség felszabadításának problémája foglalkoztatott, megint „másféle” Lenin áll előttünk a polgárháborúban, a hatalom csúcsán, a terrorban „elmerülve”, és megint egy másik Lenin körvonalazódik, ha 1922-től a távolra tekintő forradalmár és teoretikus hagyatékára gondolunk, amikor már súlyos betegen fekszik. 1917 őszének minden államhatalmat elsöpörni kívánó Leninje (gondoljunk az Állam és forradalomra) és az 1917 októberét követő időszak új, szovjet államát megszervezni akaró politikusa és államférfiúja megfért egymással. Ugyanakkor súlyos és gyakori módszertani tévedés, amikor feloldják Lenin elméleti munkásságát gyakorlati-politikai, nemritkán kényszerintézkedéseiben. Az ilyen torzítás igen különböző, sőt ellentétes világnézeti alapokon is végbemehet. Ugyanakkor Lenin minden „belső harca” ellenére létezett egy életművet összetartó intellektuális fejlődés. Ez a könyv tehát e „többféle” Leninben keresi a „különbözőséget és az egységet”.

A könyv témája még a magyar Lenin-kutatásban sem példátlan, hiszen Lukács György már 1924-ben publikált – ahogyan ő nevezte – egy „alkalmi tanulmányt” Lenin „gondolatainak összefüggéséről”.3 Ilyen ambiciózus tervvel természetesen nem állhatok elő, hiszen Lukács György 84 évvel ezelőtt írt, talán százoldalas tanulmánya rendkívül értékes, autonóm filozófiai munka, s mint ilyen, önálló életet élt és él.4 Szándékom szerint könyvem célja más: Lenin gondolatainak, társadalombölcseleti, elméleti nézeteinek (eszme)történeti rekonstrukciója. Úgy tűnhet, a jelen történelmi helyzet nem alkalmas Lenin elfogulatlan kutatására, valójában ennek éppen az ellenkezője igaz: most semmiféle mélyebb értelemben vett politikai aktualitás „nem dörömböl” e kérdésben a történelem – és a történettudomány – kapuján.

Más oldalról tekintve azonban vannak könyvek, amelyek megírása nem „logikus”, éppen azért, mert nem aktuális, mert idegen a „korszellemtől”: a tematika avíttasnak tűnik. Sok esetben azután később kiderülhet (ki is derült már például Szabó Ervin, Trockij vagy Buharin esetében) mindennek éppen az ellenkezője. Ám ha a Lenin-jelenség történetébe belegondolunk, kutatásának időszerűsége – úgy tűnik – mégiscsak bebizonyosodhat. Jól emlékszünk még arra, hogy Magyarországon az államszocializmus évtizedeiben számtalan Lenin életéről és munkásságáról szóló tanulmány, brosúra, könyv jelent meg. Az első magyar történész, aki komoly szót mondott Leninről, Szekfű Gyula volt. Egy 1948 januári emlékbeszédben, már mint Magyarország moszkvai nagykövete méltatta Lenin államférfiúi, államalkotói jelentőségét, amely akkoriban még nyomtatásban is megjelent.5 Az ezt követő években Lenin műveit – mai szemmel nézve – olyan hihetetlen példányszámban és változatos formában adták ki, amellyel csak kevés szerző vetekedhetne. A csak magyar nyelven az 1960-as években olvasható Lenin-művek puszta felsorolása egy egész kötetre rúgott.6 Persze az általános, a „szisztematizált” Lenin-értelmezés, a „kanonizált szöveg” szovjet monopólium maradt 1989-ig. Nyilván ezzel magyarázható, hogy Magyarországon egyetlen átfogó Lenin-értelmezés sem született, hacsak nem vesszük ide a hivatalos szovjet Lenin-életrajzokat, amelyeket minden kelet-európai (és persze nemcsak ilyen) nyelven publikáltak.7

A Lenin-centenárium bizonyos értelemben nagy horderejű esemény volt. Még Magyarországon is egyfajta fordulatnak látszott, hiszen 1968, az „újbaloldal” felfutása és a többirányú korszakváltás után vagyunk. Sokak számára ma talán meglepően hangzik, de 1970-ben, Lenin születésének 100. évfordulója évében a debreceni egyetem történelem szakán a tudományos „megemlékezés” keretei között Ránki György professzor kritikai Lenin-szemináriumot tartott, az akkor fiatal Menyhárt Lajos tanársegéd pedig – fő érdeklődésének megfelelően – foglalkozott a Lenin-tematikával. Mind a debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetemen, mind az ELTE-n diákok is megnyilatkoztak „irodalmi” esteken, és a fennálló rendszer baloldali kritikáját demonstrálva utasították el az akkori társadalmi egyenlőtlenségeket. Magyarországon Gyurkó László író irodalmias „Leninje” jelentette az értelmiségi megemlékezés intellektuális csúcspontját, amely Lenin, Október címen kiemelte a forradalom vezérét az unalmas propagandakiadványok kliséjéből. Tulajdonképpen már az 1960-as években elkezdődött egyfajta felülvizsgálat.8 Az első nagy hatású és tudományos igényű Lenin-életrajz egy amerikai baloldali értelmiségi, Louis Fischer nevéhez fűződik.9 A mai szemmel nézve is kitűnő könyv nemcsak elvitatta a P. N. Poszpelov nevével fémjelzett hivatalos szovjet Lenin-ábrázolást, hanem komoly irodalmi anyag tükrében felvázolt egy új Lenin-értelmezést. A könyv persze más történeti problémák mellett Lenin „diktátori szerepét”, valamint forradalmár társaihoz fűződő viszonyát állította előtérbe, mely kérdéskörök az 1960-as években is tabutémának számítottak a Szovjetunióban (és Kelet-Európában általában). Fischer könyvét Londonban oroszul is kiadták,10 de nem maradt hatástalan a „szocialista világrendszerben” sem, noha természetesen nem érintette meg komolyan a Szovjetunió szellemi életét.

A Lenin-kultusz a Szovjetunióban a centenáriumi ünnepségek ellenére, talán a korábbi hruscsovi évek nyitottságára is reagálva, nemigen eredményezett elmélyült, komoly Lenin-elemzéseket. Ám részkérdésekben, egy-egy esemény hallatlan részletekbe menő „pozitivista”, néha igen értékes feldolgozása is született az 1970-es években – a hivatalosan korlátozott forrásbázison nyugodva, illetve a kijelölt ideológiai keretek között.11 Az 1980-as évek közepén a peresztrojka felnyitotta a zsilipeket, ami az ismert átalakulásokhoz vezetett: az államszocialista rendszer, a Szovjetunió összeomlása maga alá temette a Lenin-kultuszt, a rendszer Leninre épülő legitimációs ideológiáját, a „marxizmus–leninizmust” a maga óriási intézményrendszerével, kultúrájával, valamint azzal az összefoglaló vállalkozással, amelyet tudósok tömege hozott létre a rendszer igazolása, fenntartása céljából.12 Nem meglepő, hogy a történelem kutatása és tudománya még a korábbiaknál is jobban átpolitizálódott, a történetírás pedig e tematikában politikai vállalkozássá transzformálódott. Az új rendszer ugyanis legitimációs ideológiáért kiáltott. Egyre-másra jelentek meg a Lenin-tematikában a korábban a kutatók számára is ismeretlen dokumentumok, amelyek a kultusz által megkövetelt okok és szempontok miatt nem kerültek be az „összes művek” közé. Publikálásuk és ezek alapján az egész témakör átrendezése hovatovább üzleti színezetet nyert. Harc indult egy-egy dokumentum publikálásáért, médiabemutatásáért. Megjelent az „antikultusz” mint show-műsor – a régi tömlőbe már az új lőre csordogált.

A nemzetközi intellektuális légkör megváltozását természetesen nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Mind világosabban mutatkoztak meg e fejlemény és e politikai üzlet sajátos vonásai, amelyekre a komoly történészek időben felfigyeltek. Nem volt persze nehéz észrevenni az új trendeket, hiszen új formában és funkciókkal visszatért a 1950-es évek hidegháborús retorikája, logikája és mondanivalója, persze ami akkor dráma volt, most inkább bohózat. E fordulat kezdeményezőit, mint Eric Hobsbawm európai vonatkozásban kiemelte, mindenekelőtt Franciaországban találjuk meg a régi, néhai marxisták-kommunisták között, akik ragyogó történészekké nőtték ki magukat: „Az 1950-es történész-világkongresszus vonzott ugyan fiatal marxistákat, de számos olyan kiváló és végül antikommunistává változott történész maradt tőle távol, akik akkoriban keményvonalas ifjú kommunista párti aktivisták voltak – François Furet, Annie Kriegel, Alain Besançon, Le Roy Ladurie. Csak posztkommunista korszakukban volt szerencsém megismerkedni velük.”13 Megemlíti Heller Ágnes hasonló fordulatát is,14 amelyet akár magyarországi szerzők hosszú felsorolásával is folytathatnánk, ha intellektuális teljesítményük a Lenin-tematikában nem lenne arcpirítóan szegényes.

Oroszországban némileg más helyzet alakult ki, ott Lenin alakja az új ideológiai konstellációban is igen fontos szerephez jutott. Némi késéssel ott is megkezdődött a „képrombolás” a nyugatihoz hasonló mederben – a hirtelenjében „megigazult” egykori marxista–leninista szövegmagyarázók vezérletével. Klasszikus példa erre a szovjet hadsereg korábbi politikai főcsoportfőnöke, az azóta elhunyt D. Volkogonov tábornok 1994-ben publikált Lenin című könyve15 vagy A. G. Latisev kevésbé elhíresült munkája (A titoktalanított Lenin).16 Ugyanakkor az orosz forradalom és a bolsevizmus történetéről megjelentek szakavatott munkák új koncepciók és nézőpontok alapján,17 amelyekről O. V. Volobujev adott vázlatos összefoglalást.18 Az új felfogásban Lenin mint teoretikus csak mellékesen, amolyan „dogmatikus marxistaként” jelenik meg, alapjában egy pragmatikus politikus sziluettjét rajzolva meg.

Lenint a ma divatos posztmodern a maga csalódott „baloldaliságával” és a neokonzervativizmus a maga tradicionális szellemében „a terrorizmus és a diktatúra” narratívájába helyezte. Magyarországon napjainkban alighanem az 1950-es évek hidegháborús viszonyaiban gyökerező R. Pipes-féle Lenin-ábrázolásnak a befolyása a jellemző – a Lenin-tematika iránti komolyabb, elmélyültebb érdeklődés csaknem teljes hiánya mellett.19 A posztmodern nyelvén szólva, végbement Lenin dekonstrukciója, ami korunk „hivatalos” beszédmódjában azt jelenti, hogy „a lenini narratíva” a történelem „zsákutcájába” helyeződött át mint általában a „terrorizmus” (értsd ezen a kifejezésen a kapitalizmus bármely radikális ellenfelét). Ez a mai divatos szisztematizálás fogalmilag igénytelenebb és félrevezetőbb, mint Lenin halála óta bármilyen eddigi rendszerező kísérlet.20

A szovjet korszakban meghamisított vagy elhallgatott Lenin-dokumentumok gyakorlatilag teljes körét tartalmazza a V. I. Lenin – ismeretlen dokumentumok, 1891–1922 c. kötet.21 De az utószó szerzője, V. Loginov megjegyzi, a kötet nem dimenzionálható túl, hiszen a közölt 422 dokumentum elvész annak a 24 ezer dokumentumnak a tengerében, amelyeket a Lenin összes művei 55 kötete, a Leninszkij szbornyik kötetei, A szovjethatalom dekrétumai sok kötetben és a Biográfiai krónika világszerte ismert alapvető szovjet forráskiadványai tartalmaznak.22 A témakör tanulmányozásához hozzátartozik az a szinte hihetetlen adat, hogy Lenin az összes művek 55 kötetében több mint 16 ezer könyvet, brosúrát, cikket, periodikus kiadványt, dokumentumot, levelet idézett, illetve használt fel munkája során. „A források több mint 20 nyelven fordulnak elő. Lenin Kreml-beli dolgozószobájában több mint 10 ezer könyv és újság volt, köztük sok szépirodalmi alkotás.”23

Kétségtelen persze, hogy maradt bizonyos társadalmi érdeklődés a tárgyszerű megközelítések számára is, noha Oroszországban általában ez csak egyfajta védekező alapállásból történik, aminek történeti-politikai és pszichológiai okairól nem itt kell értekeznünk.24 A rendszerváltás folyamatában a szovjet állam alapítója körül azonnal kialakult „antikultusz”, „ellenkultusz” nemigen tudott mit kezdeni azzal a jelenséggel, hogy a Szovjetuniót elsöprő átalakulás ellenére is a lakosság széles köreiben igen erős gyökerekkel rendelkező hazafias meggyőződés, a hazaszeretet hagyományos értékei között továbbra is pozitív Lenin-kép él. Olyannyira, hogy egy szociológiai felmérés szerint még a „Lenin-leleplezés” csúcspontján, 1994-ben is Nagy Péter (40,6%) mögött Lenin (33,6%) volt a második legnépszerűbb történelmi alak.25

Napjainkban valahogy sűrű homály fedi, hogy a Lenin-kultusz jelensége magának Leninnek a szándékaitól függetlenül, sőt annak ellenére vert gyökeret. A Lenin halálát követő politikai és társadalomlélektani felindulás, fölbolydulás dokumentumai, mindenekelőtt a GPU hangulatjelentései nagyon éles megvilágításba helyezik ezt a kérdést. Nemcsak a forradalmi hevületben élő munkások között,26 hanem a vidéki lakosság széles körében is létezett bizonyos vonzódás Lenin „erős személyisége” iránt, a megrázkódtatástól, a hirtelen változástól való félelem bonyolult lelki folyamatai is tükröződnek a különféle dokumentumokban. Így bukkant fel Lenin mint az „orosz nép védelmezője” az idegenekkel (mindenekelőtt persze a zsidókkal) szemben; mindezt az erős vallási kötődések is színezték. Maga a hatalom pedig a „Lenin a párt, a párt Lenin” formulával igyekezett az új rendszer forradalmi legitimációját erősíteni és konzerválni. Eközben a kultusszal (és a hatalommal) szemben megformálódott a Lenin iránti ellenszenv is (az „ellenkultusz”), amely ugyancsak szociális és vallási forrásokból táplálkozott.27 Egyébként az odaadás a „jó atyáért” megmutatkozott magában a temetési szertartásban és a mauzóleum felállításában, majd a test bebalzsamozásában és nyilvános kiállításában. E jelenségnek egész irodalma van.28 A Lenin-kultusz kialakulásának hátterében élt egyfajta naiv Messiás-hit, meggyőződés és hitvilág. A munkás- és parasztemberek sokasága egy jobb világ reményét kapcsolta össze a forradalom vezérével, benne látták megtestesülni az igazságos társadalom reális, földi megvalósíthatóságát és az ezzel kapcsolatos eszményeket. Amit a kommunisták „többségi szárnya” ehhez hozzátett – a „nevelői-tanítói”, felvilágosító szándék és hatalmi törekvés –, az tekinthető a modern ideológiai kötőanyagnak. Ez, az „ügy iránti odaadás szólama” már Lenin temetésekor megmutatkozott. Jellemző mozzanat volt, hogy nem feltétlenül felülről szervezett „versengés” indult meg a munkások között, ki vehessen részt Lenin temetési ceremóniáján a mínusz 30 fokos januári fagyban, nem sokkal később pedig már alkalmi dalok terjedtek el Leninről mint népi hősről és orákulumról.29

Ez a jövőbe vetett hit inkarnálódott a Leninhez való viszonyban, amely Lenin halálakor Vera Panova Szentimentális regénye fiatal hőseinek lelkivilágát meghatározta:

„A sarkon álltak, jeges szél sivított, átfújta őket, vékony bakancsaikban toporogtak, foguk vacogott – s beszéltek: milyen is volt ő, Iljics. Nem látták soha. Jugaj látta a Komszomol harmadik kongresszusán. De Lenin olyan határtalanul sokat jelentett az életükben. Nemcsak az elmúlt esztendőkben, az elkövetkezendőkben is, mindörökre, felmérhetetlenül sokat jelentett a számukra. Mindig velük lesz, bármi történjen is. Így érezték, s így is lett. És örökre összefonódva vele, benne látva a legfőbb példaképet, minden részletet szerettek volna tudni róla, milyen volt a külseje, a hangja, a járása, milyen holmik voltak a szobájában, milyen kapcsolata volt az elvtársakkal, a családjával. Mind beszéltek, ki amit tudott s amit gondolt.”30

Erre az őszinte forradalmi hevületre épült később a sztálini államszocializmus hivatalos kultusza anélkül, hogy a „két réteg” történelmileg világosan elkülönült volna. Nyilvánvaló persze, hogy a „kultusz” és „ellenkultusz” között utat kereső kutatókat, gondolkodókat sem csak szakmai szándék vezeti, sőt Lenin egész hagyatéka oly mértékben kapcsolódik a „világ megváltoztatásának” gyakorlati-politikai dimenzióihoz, hogy az antikapitalista mozgalmak némelyike ma is aktualizálja a „lenini hagyatékot”, miként azt a korábbi szlovéniai ellenzéki, S. Žižek és a New Left körül megmaradt marxista teoretikusok elméleti kezdeményezése mutatja, nem szólva a sokszínű trockista reflexióról.31 Göran Therborn a marxizmus életfolyamatainak különböző megnyilvánulásait, „neo-” és „posztmarxista” formaváltozatait vizsgálva külön kiemelte Žižek munkásságával kapcsolatosan, hogy szenvedélyesen védelmez egyfajta hagyományromboló marxizmust a „konformista liberálisok” ellenében. „Amikor Žižek arra buzdít, hogy ’ismételjük meg Lenint’, akkor azt állítja, hogy egy látszólag reménytelen helyzetben, a katasztrofális vereség után is nyitva áll a radikális társadalmi változás lehetősége – ahogy ez Lenin esetében történt az első világháború alatt, a II. Internacionálé felbomlása után.”32 Ám ma, egy egészen más történelmi helyzetben érdemes elgondolkodni egy ilyen kezdeményezés történeti és tudományos előfeltételeiről. Ehhez kíván könyvem bizonyos értelemben hozzászólni.

Lenin ilyen értelemben ismét egy szellemi-politikai – bár periferiálisnak tetsző – útkeresés része, amelynek irányai, mélysége, lehetőségei, perspektívái ma még nehezen ítélhetők meg. Az azonban bizonyos, hogy Lenin munkássága megkerülhetetlen a szocializmus mint szellemi és társadalmi-politikai mozgalom XX. századi történetében.

E téren is megmutatkozott az interpretációkban két szélsőséges módszertani felfogás. Az egyik megközelítésmód magát a szocializmust mint történelmi folyamatot Lenin (vagy éppenséggel Marx) elméleti nézeteiből vezeti le, noha a történelem – miképpen e könyv későbbi fejezeteiből remélhetőleg kiderül – nyilvánvalóan nem nézeteik „realizálódása”, megtestesülése volt. Egyébként az ilyen megközelítések az üdvtörténeti Lenin-értelmezések ellenkező előjelű reprodukciójához vezetnek.33 Az amerikai történetírás új irányzata, amely elsősorban a kialakuló szovjet rendszer „kulturális alapjait” vizsgálja, ellentétben a totalitarianizmus-koncepció híveivel, azt hangsúlyozza, hogy az „eszmék”, „mítoszok”, a marxizmus és a marxista ideológiai és politikai törekvések jelentőségüket azzal nyerték el, hogy történelmi struktúrák, mentalitások kifejeződései voltak. Vagyis ez a megközelítésmód a marxizmus jelentőségét a történeti folyamatokban nem valamiféle individuális elkötelezettségből, személyes kiválóságból vagy szörnyűséges bűnbe esésből vezeti le, hanem például „Oroszország geopolitikai ambícióiból”, a „különleges küldetés érzéseiből”, a mindennapi gyakorlat és irányítási stílus jellegzetességeiből és más „kultúrtörténeti” tényezőkből.34 Hogyan is hadakozhatott volna a bolsevik párt a cári titkosrendőrséggel, ha szervezete valamelyest nem hasonlított volna rá? A harmadik típusú felfogás, a totalitarizmus „ikerpárja” a régi vágású mechanisztikus determinizmusával tűnt ki, amely végső soron a történelmi folyamatot az események egy alternatívátlan, logikus sorozatának, a „szocializmus megvalósulásának” tekintette, amelyben Lenin mindig felismerte a helyes választást és ennek megfelelően döntött.35 Magyarországon Dolmányos István esete mutatta, hogy az ilyen Lenin- és forradalomábrázolás nem a történész képességeiből fakad, hanem a korszellemből.36

Nyilvánvaló, hogy Lenin hagyatéka egyszersmind a marxizmus–leninizmus történetének különös lapjaira tartozik. Ez a jelenségegyüttes természetesen bármely „paradigmából” vagy „narratívából” vizsgálható és értelmezhető.37 Megértéséhez azonban a kulcsot csak Lenin saját elméleti „paradigmája”, marxizmusa adhatja, mert csak e fogalmi keretben lehetséges elméleti-politikai gondolkodása mozgatóinak, motivációnak, teljesítményének adekvát megragadása. Lenin ugyanis az „idegen” normatív elvárásoknak sohasem fog megfelelni, mivel életműve a fennálló radikális megváltoztatására irányult, s e törekvésen kívül – történeti módon – egyszerűen nem is értelmezhető.

Ugyanakkor nyilvánvalók az immanens elemzés buktatói is, hiszen az államszocialista rendszer összeomlása diszkreditálta a marxista hagyomány olyan alapvető fogalmait, amelyek éppen Lenin intellektuális hagyatékának középpontját jelentik: társadalmi osztály, munkásosztály (proletariátus), osztályharc, osztályszemlélet, osztályszempont, osztálymozgalom stb.38 Noha az osztály és a vele kapcsolatos fogalmak kiiktatása az 1989 utáni új világban számtalan új elmélet és paradigma megjelenésével párosult, amelyeknek tudományos meggyőző ereje, eufemisztikusan fogalmazva, nagyon viszonylagos. A probléma az, hogy mindazok a viszonyok, struktúrák, amelyek a társadalomfejlődés szociális rétegzettségét meghatározzák, éppúgy osztály-jellegű vonatkozásukkal tűnnek ki, ahogyan a megelőző két évszázadban. Csak természetesen nem szabadna összekeverni a magánvaló osztály fogalmát a magáért való osztály fogalmával, vagy különbözőségeiket negligálni (ahogyan ezt egyébként az államszocialista korszakban is tették!); e csúsztatásra oly gyakran kerül sor, hogy példát sem érdemes rá felhozni. Az új szociológiai és politológiai elméletek kínálatában az osztály helyett a „háztartás”, a „termelők és fogyasztók”, az „antagonizmusok”, a „lakosság”, „foglalkozások” és más fogalmak szerepelnek (hogy a rasszista elméletekben használatos fogalmakról itt ne is szóljak). Valójában az osztályfogalom mögött napjainkban is ott tornyosulnak az egyének és a társadalmi csoportok között a sokrétűen – gazdaságilag, társadalomtörténetileg, szociálisan – megalapozott ellentmondásos viszonyok. Hiszen ki tagadná a tulajdonnal rendelkezők és a tulajdon nélküliek közötti ellentét létezését, a termelési folyamat hierarchiájában elfoglalt helyzetből fakadó ellentmondásokat, a társadalmi kirekesztődés tényeit? Általában is ott munkál az emberi viszonyokban a vagyonegyenlőtlenség egész rendszere, amely mindennapi tapasztalatként a maga közvetlenségével ott tükröződik az elosztási viszonyokban. Végső soron a jelzett társadalmi ellentmondások és osztálykonfliktusok tudatos és öntudatlan végigharcolásának tétje a társadalmi emancipáció. Vagyis a társadalom történeti fejlődése egyértelműen, pusztán már empirikusan is megragadható osztályjellegű fogalmakkal, a munka és tőke ellentétével, a társadalmi munkamegosztással, illetve fogalmaival, noha azokkal természetesen nem írható le kizárólagosan és egyedül, hacsak nem esünk vissza a Marx előtti materializmus vulgárszociológiai szemléletéhez. De hát mi okunk is lenne erre?

E fogalmak nem dogmák, amelyekbe belesűríthető a történeti tények bármekkora halmaza. Ez csupán egy szemlélet. A kultúra és a nyelv mint alapforrások és mint szemléleti kiindulópontok természetesen nem terméketlen kérdésfelvetések. Ám miközben a nyelvnek, a szónak szinte mágikus, misztikus jelentőséget tulajdonítanak, a társadalmi viszonyok fölött álló önálló entitásként abszolutizálják, a történeti tényeket eközben relativizálják, a történeti elbeszélés „narratívákra” hullik szét. Így a történelem olyan felfogása, amelyben a társadalmi csoportok, érdekek és célok, a társadalmi és hatalmi harcok csupán „narratívák”, ott a forradalmi narratíva sikere, vagyis a történelem, a múlt „megkonstruálása” annak alapfüggvénye, hogy ki beszél a lakosság számára a „legérthetőbb” és a „legmeggyőzőbb” nyelven. Tehát a történelemnek ez a felfogása a történelmet magát hovatovább „emlékezettörténetté” oldja, s lehetetlenné teszi a történelem egységes „elbeszélését”, belső összefüggéseinek kutatását. E „posztmodern” felfogás szerint a bolsevikok sikerét az tette lehetővé, hogy „hatékonyan” alkották meg azt a forradalmi narratívát, amely fennmaradt az egyének és csoportok emlékezetében. Ám a történelem mint „reprezentáció”, mint „mítosz” olyan megközelítés, amelyben a társadalmi méretű cselekvés okainak keresése feloldódik a forradalom „institucionalizálódásában”, a hagyományos (marxista és nem marxista) történetírás pedig „félredobott” narratívává szelídül.39 Ezzel természetesen nem a posztmodern szemlélet létjogosultságát vonom kétségbe, csupán arra hívom fel a figyelmet, hogy a „hagyományos” oknyomozó történetírás pozícióinak feladása magára a történetírásra nézve általában súlyos veszélyeket rejt magában.40 A történetírás mint tudomány megkérdőjelezése évtizedekkel korábbi probléma. E törekvés hívei a tudományossággal szemben egyfajta „diszkurzivitást”, „inspirációt”, „teoretikus nyelvezetet”, „szabad gondolkodást”, „személyes filozófiát” állítanak, amelyet mindenekelőtt Marc Blochhal és Fernand Braudellel szemben Raymond Aron, Henri-Irenée Marrou, Paul Veyne és mások már az 1970-es években megfogalmaztak. Majd következett amerikai kezdeményezésre a „nyelvi fordulat” a történetírásban, amelynek európai követői is a tudomány fogalmi apparátusának „dekonstrukcióját” igyekeztek megalapozni.41

Természetesen magam is tudatában vagyok a „nyelvi problémának”, amely abban az értelemben persze nem oldható meg, hogy a marxizmus történetileg létrejött paradigmáját kidobjuk az ablakon például a „modernizációs” paradigma kedvéért, mert ha mechanikusan a nyugati fejlődésformák alapján vizsgálnánk a nyugatitól eltérő fejlődési pályákat, szembekerülnénk a történeti-tudományos vizsgálódás évszázados szabályaival. Igyekszem ezért kellő távolságban maradni a vizsgált korszak nyelvezetének „propagandisztikus” üzeneteitől, noha a könyv alapvető feladatából következően, vagyis Lenin hagyatékának történeti kontextualizálása során elkerülhetetlennek látszik annak a „régies nyelvezetnek” bizonyos „rekonstrukciója”, amelyen a forradalmi marxizmus beszélt. Csalódott akkor lennék, ha a régi államszocialista rendszer legitimációs ideológiája alól nem sikerülne „kiásni” az életképes elméleti kultúra bizonyos történeti elemeit, speciálisan és elsősorban (de nem kizárólagosan!) a történettudomány területén.

A történész alapvető feladata, már említettük, mindenekelőtt az, hogy a vizsgált történelmi eseménysort, folyamatot, történelmi „tapasztalatot” visszahelyezze eredeti történeti kontextusába. Különösen aláhúzandó ez a törekvés akkor, ha egy olyan vitatott „fenoménről” van szó, mint amilyen a „Lenin-jelenség”. S noha már Lenin halála után, sőt még életének utolsó korszakában megkezdődött nézeteinek, munkásságának, politikai és elméleti örökségének szisztematizálása és pártpolitikai irányzatok általi kisajátítása,42 a „leninizmus” fogalmát még ma is használják43 – ki ilyen, ki olyan értelemben. Abban persze nincs vita a különböző ideológiai és világszemléleti irányzatok között a történetírásban sem, hogy Lenin létrehozott (persze nem egyedül és önmagában állóan) valami olyan eredeti intellektuális és politikai „produktumot”, amely nélkül nem elemezhető és nem érthető a XX. század történelme. Nem véletlen, hogy a komoly történészek óvakodnak Leninnel kapcsolatban mindenfajta analógiától. Döntően nem azért, mert Lenin teljesítményét világtörténelmileg egyedinek, példátlannak ítélik meg (persze azért is), hanem azért, mert teljes abszurdum egy marxista Robespierre vagy egy marxista Atatürk feltételezése, hogy ezeknél abszurdabb párhuzamokat fel se vessek. Remélhetőleg e viszonylag terjedelmes könyv megmagyarázza, miért értelmetlenek az ilyenfajta analógiák.

Tehát egy olyan Lenin-monográfia, amely meghatározott és viszonylagos értelemben a „mű” egészét kívánja megragadni, vagy legalábbis az egészre kíván reflektálni, az említetteken kívül sokféle kihívás előtt áll. Mindenekelőtt arra gondolok, hogy az elemzés során egy esemény, egy problémakör vagy éppen egy-egy Lenin-munka vagy gondolatsor különböző fejezetekben különböző szempontból óhatatlanul többször is előkerül. Az ilyen nehézség minden olyan munka esetében fennáll, amely a kronológiai és tematikai kifejtés egyidejű alkalmazására kényszerül. Ez a „vegyes metodika” megnehezíti a szerző dolgát a kifejtés során, ám siker esetén a mű belső koherenciáját erősítheti és világosabbá teheti Lenin gondolati fejlődésének belső összefüggéseit. Egy ilyen kísérlet Lenin társadalomelméleti nézeteinek történeti rekonstrukciójára ugyanakkor sokféle részlettől kénytelen eltekinteni. Az idők folyamán bizonyos kérdések, amelyekről azt gondoltuk, hogy alapvető jelentőségűek, érdekességüket veszítették, más kérdések, amelyeknek szinte semmilyen jelentőséget nem tulajdonítottunk korábban, éppen a XXI. század elejének fényében váltak fontossá. Azóta megszűnt nemcsak maga a szovjet állam, amelyet a szovjet történészek és politikusok Lenin legfőbb történelmi teljesítményeként ünnepeltek, hanem kiderült az is, hogy valami egészen más valósult meg, mint amit a forradalmárok első, „lenini nemzedéke” eltervezett. De már e „terv” valóságos tartalma és keretei is elhomályosultak, hiszen Lenin hagyatékának legújabb, értékes és talán legterjedelmesebb összefoglalása R. Service tollából teljesen „összezavarta a képet”. Rendkívül érdekes, hogy az új irodalom a Lenin-recepciót bizonyos értelemben visszaveti csaknem a sztálini korszak színvonalára, amennyiben Lenin intellektuális-elméleti hagyatékát mechanikus módon, csupán legitimációs ideológiaként fogja föl. Az ilyen megközelítés alapvető módszertani fogyatékossága az, hogy szétbontja az összetartozó elméleti és gyakorlati elemeket, Lenin elméleti felfedezéseit és meghatározó politikai döntéseit. Ugyanakkor összekeveredik benne a lényeges és a lényegtelen, a kritikátlan ajnározás helyét átvette Lenin „kijavítása”: 70-80 évvel később – rendkívüli terjengősen – többet megtudunk arról, hogy egy brit professzor mit tett volna Lenin helyében és hogyan kellett volna elméletileg felfognia a világot, mint amit Lenin valójában gondolt és tett.44 Ezeket a módszertani buktatókat jelen sorok szerzője szeretné elkerülni, méghozzá abban a reményben, hogy a kritikátlan apológiát végleg átadja az enyészetnek.

Kétségtelen, sok töprengést okozott az egyes témakörök megfelelő arányainak „megtalálása”. Más kutatók esetében is felmerült az a probléma, hogy vajon nem túlozzák-e el Lenin befolyását a dolgokra, politikai döntéseinek szerepét és súlyát.45 Ha saját munkámra kellene mindjárt a könyv befejezése után önkritikusan reflektálnom, arra utalnék, hogy Leninnél ugyan állandó a törekvés arra, hogy az elmélet és a politikai gyakorlat szerves összefüggésben legyen, mégis személyesen volt olyan érzésem a munka megírása folyamatában, hogy egy-egy kérdésben – éppen a kérdésfeltevés következtében – óhatatlanul is eltúlzom Lenin politikai cselekedeteinek elméleti megalapozottságát. Ugyanakkor nem gondolom, hogy ez a „túlzás” érintené a mű egészének belső arányait vagy a kifejtés történeti logikáját. Itt kell jeleznem azt is, hogy e könyv szerzője mindvégig harcban állott saját egyoldalúságaival, de egy pillanatra sem adta fel a reményt, hogy újra összerakja a „szétszedett” mozaikokat.

Köszönetnyilvánítás

Egy ilyen terjedelmes munka – persze nem teljesen függetlenül a minőségtől – általában nem egyetlen ember, csupán a szerző munkája. Mindenekelőtt azokat a kollégákat és barátokat kell megemlítenem, akikhez évtizedes szellemi kapcsolat fűz – függetlenül jelen műre vonatkozó konkrét megjegyzéseiktől és értékes tanácsaiktól. Köszönettel tartozom Tütő Lászlónak, Szigeti Péternek, de általában az Eszmélet-körnek is. Bartha Eszter volt szíves előzetesen végigolvasni a terjedelmes kéziratot és értékes szerkesztői megjegyzések sokaságával segítette munkámat. Köszönettel tartozom a szerkesztő Gellériné Lázár Mártának nagy és ösztönző munkájáért, valamint Kiss Annának, aki kiigazodott a mértéktelen sok kézzel tett javítás között. Hálás vagyok Varga Éva doktorandusz tanítványomnak, mert számos könyvet és levéltári dokumentumot, e kötetben is felhasznált fotókat segített beszerezni. Őszinte köszönet jár mindazoknak, akik előzetesen elolvasták e munkát és a könyv szakmai vitáján vagy személyes találkozásokon fontos tanácsokkal, valamint az értékes kritikai (és elismerő) megjegyzésekkel támogattak, így jeles kollégáimnak, barátaimnak, Agárdi Péternek, Filippov Szergejnek, Földes Györgynek, Hajdu Tibornak, Harsányi Ivánnak, Jemnitz Jánosnak, Kállai R. Gábornak, Ormos Máriának, Pritz Pálnak, Sipos Péternek, Székely Gábornak, Sziklai Lászlónak, Szvák Gyulának és Varga Lajosnak. Tanszéki kollégáim az ELTE Kelet-Európa Története Tanszéken és a Ruszisztikai Tanszéken toleránsak voltak velem mindvégig, és támogatták munkámat. Meg kell említenem név szerint is Iván Ildikót, Vértes Juditot és az Eszmélet munkatársát, Nagy Éva Katalint. Megköszönöm doktorandusz tanítványaimnak, Grúber Mihálynak és Mitrovits Miklósnak a kötet érdekében, különösen a mellékletek elkészítése terén végzett munkájukat. Tanítványaim közül néhányan elviselték az itt terítéken lévő problémakörök gyakori előadását, és felvetéseikkel, kérdéseikkel segítették a gondolkodás folyamatát.

Feleségem, Baráth Katalin – amellett, hogy elolvasta a kéziratot és megszerkesztette a lábjegyzeteket – évtizedekre visszamenő támogatása beépült az elkészült munkába.

Utoljára, de nem utolsó sorban említem Földes György és a Politikatörténeti Alapítvány kuratóriumának nagyvonalú támogatását, amelyért őszintén hálás vagyok. Minden segítséget megköszönve természetesen minden hibáért, tévedésért a felelősség kizárólag engem terhel.

2008. május 15.

A szerző

Utószó helyett –
néhány összefoglaló megjegyzés

„Az eredeti koncepció […] egyfajta szocialista-bürokratikus módon manipulált ’citoyenség’ eszközévé vált, amelyben formálisan szocialista módon egyesítették, s éppen ezért a jelen gyakorlata szempontjából kompromittálták a polgári dualizmus – Marx által felfedezett és Lenin által konkretizált – leküzdésének módját. Ha meg akarjuk újítani ezt a gyakorlatot, pótolnunk kell, amit Lenin elmulasztott…”

Lukács György*

A téma értelmezéséhez

Már e könyv elején és más helyén is szóltam arról a célzatos eljárásról, amely éppenséggel azt a filozófiai alapállást, azt a módszert „vonja ki” Lenin hagyatékából, amely azzá teszi Lenint, ami volt. Mindenekelőtt legnagyobb gyakorlati „felfedezését” negligálják, a marxi dialektika pontos elméleti megértését, „rekonstrukcióját”, gyakorlati alkalmazását.1 Lenin már a hegeli gyökerekből megértette, hogy a materialista dialektika (és ismeretelmélet) a dolgok, jelenségek, folyamatok önmozgását, az ember társadalmat átalakító tudatos tevékenységét is magában foglalja, tehát nem önmagában a gondolkodás történelmi dialektikájáról van szó, hanem magának a történelemnek a társadalmi osztályok és egyének általi önmozgásáról, önteremtéséről. Lenin számára az ismeretelmélet nem egyszerűen a valóság megismeréséről szólt, nem önmagáért való, hanem az igazság, a dolgokat feszítő ellenmondások és azok harcának megoldását kereste, a világ radikális átalakítását azzal a céllal, hogy az emberek a rajtuk uralkodó „hatalmaktól” saját akaratukból megszabaduljanak. Aktualizálta a 11. Feuerbach-tézist: „Az emberek eddig csak magyarázták a világot, a feladat most az, hogy megváltoztassuk.” Másképpen fogalmazva, a történelem nem elvont totalitás volt számára, amelyet pusztán megismerni kell, hanem hogy segítségével megtalálhatóvá váljanak az „összeomlás” közepette folytatható és átalakítandó elemek és tendenciák.2

Noha „elméleti gyakorlatában” a kiindulópont „a világ és a gondolkodás általános törvényeinek” megismerése volt, de azzal a céllal, hogy a gondolkodás és a cselekvés ne vesszen el a részletekben, a partikularitás terméketlenségében, ami különösen a skolasztika, a relativizmus és a misztika elleni harcában volt hangsúlyos. Az igazságkeresés szenvedélye fiatalkorától összekapcsolódott az elnyomás és kizsákmányolás minden fajtájának elutasításával. Innen ered az embereken uralkodó intézmények és eszmék elleni küzdelme, a klerikalizmus radikális elutasítása is. Egy olyan totalitásszemlélethez jutott el, amely szerint az egész sokféle ellentmondásból áll, amely ellentmondások feltárásán keresztül ragadhatók meg a történelem mozgásának kontinuus és diszkontinuus elemei, folyamatai.3 A „szociális forradalom”, vagyis a „minőségi ugrás” ebben a felfogásban a „modern társadalom” történetének szerves és elidegeníthetetlen része, s mindezt a marxizmus legfontosabb felismerései között tartotta számon.

Lenin marxizmusának történetileg adekvát értelmezése – a marxizmus nyelvén szólva – abból indulhat ki, hogy Lenin hagyatéka lényegében a marxi formációelmélet konkrét, gyakorlati alkalmazása és elméleti továbbgondolása volt egy jól körülhatárolható korszak és régió történelmi körülményei és tapasztalatai között (mindenekelőtt Oroszország kapitalizálódása, 1905, 1914, az imperializmus kialakulása, a hadikommunizmus, a NEP alapján). A felhalmozódott tapasztalatokból levont elméleti következtetések között a legalapvetőbb felismerése az volt, hogy a szociális forradalom és a szocializmus (pontosabban a felé vezető „átmenet”) konkrét történelmi lehetőséggé vált az emberiség előtt.

Persze tudjuk, hogy Lenin politikai és elméleti hagyatékának mint a marxizmus egyik történelmi alakváltozatának, gyakorlati tematizálása egyszeri és megismételhetetlen. Másfelől azonban a forradalmi elmélet és cselekvés olyan eredeti tapasztalata, „módszertana”, amely a XX. század történetében tagadhatatlanul kolosszális szerepet játszott (bárhogyan ítéljük is meg magát e tényt). Ezt mutatja az a körülmény, hogy még ma is ádáz politikai és elméleti csatározások zajlanak körülötte szinte minden politikai és szellemi irányzat részéről, beleértve a marxizmus különböző áramlatait is.

Hogy napjaink rózsásnak igazán nem nevezhető időszakában megkísérlik Lenin marxizmusát „újratölteni” az „antiglobalista” mozgalmak bizonyos irányzatai számára,4 annak az a fő oka, hogy a marxizmus lenini hagyománya az egyetlen, amely egy ideig valódi antikapitalista alternatívát kínált, valódi rést ütött a kapitalizmus falán, még ha ma úgy is látszik, mintha a léket betömték volna.5 Az 1990-es évek világállapota megmutatta, hogy a globális tőkeuralom új ellenállási formákat termelt ki, amelyek nem „írták le” a marxizmust (vagy nevezzük bárminek!) mint elméletet és mozgalmat, s a maguk alternatívakeresésében lépten-nyomon beleütköznek „Lenin marxizmusába”. Ugyanis ez a hagyomány egyfelől a kapitalizmusba torkolló fejlődéssel szemben tartalmaz kiindulópontokat, érveket, gyakorlati mozgalmi hagyományokat, másfelől Leninből olyan, olykor egymással is polemizáló marxista szerzők, sőt irányzatok indultak ki, mint például az 1920-as évek Lukácsa és az 1930-as évek Gramscija, és a kommunista mozgalmon belül felbukkanó számos ellenzéki politikai és elméleti-filozófiai irányzat. Tehát ha marxizmusról beszélünk, akkor a tét nagyobb, mint gondolnánk, mert bizony ez a hagyomány, beleértve mindenekelőtt Lenin marxizmusát, nem „ártatlan” múlt.

Fogalom és szisztematizálás

Lenin nem egyszerűen „kiásta” az általa megismerhető marxi elméletet (lényegében mindent ismert Marxtól és Engelstől, ami a korszakban ismerhető volt!) a nyugat-európai szociáldemokrata és anarchista „rárakódások” alól, hanem azt az elmélet és a forradalmi-mozgalmi gyakorlat összekapcsolása útján önállóan alkalmazta az oroszországi körülményekre, és számos eredeti felismeréssel járult hozzá a reformista szociáldemokrata áramlatokkal szemben a forradalmi cselekvés és mozgalom elméleti rekonstrukciójához.6

Lenin örökségének szisztematizálása még életében megkezdődött az utódlásért folyó harc részeként, mintegy legitimációs eszközeként.7 E „dekonstrukciók” jellemzője az volt, hogy a marxizmust nem egyszerűen Leninre redukálták, illetve benne testesítették meg, nem egyszerűen hatalmi érdekeket reprezentálva „russzifikálták”,8 hanem kizárólag a forradalom és az osztályharc elméleteként és praxisaként értelmezték – kilúgozva belőle azt a fejlődési utat és módszert, amely azzá tette a jelenséget, ami volt. Lenin gazdag munkásságának ilyen redukcionista felfogása az „örökséget” fokozatosan leegyszerűsítette a politikai osztályharc, majd/és a hatalom fenntartásának ideológiájává, amelyben az új, sztálini korszak már csak pártideológiát látott, a marxizmus legfőbb és szinte kizárólagos „hordozójaként”, „őreként” a kommunista párt (később annak vezérkara, még később csak vezére) szerepelt. A szovjetek, a szakszervezetek és a társadalmi önszerveződés más formái, mint a munkásmozgalom, kulturális egyletek, az önkéntes termelői szövetkezések, kommunák stb. – amelyek Lenin elméletében a szocializmushoz vezető átmenet legfőbb struktúráiként jöttek szóba – fokozatosan kikerültek az elméleti-ideológiai „újratermelés” köréből: mindent államosítottak. Az államszocialista fordulat sztálini rendjében a marxizmus–leninizmus maga lett a rendszerfenntartó új ideológiai legitimáció. A Szovjetunió összeomlásával lett csak „meztelen a király”, amikor az összeomlott rendszerrel egyetemben a legitimációs ideológia is elmerült a történelem süllyesztőjében. Innen „kiásni” a lenini hagyatékot eltökéltség és szigorú vizsgálódás nélkül lehetetlen.

E történeti szemlélethez hűen, a presztálinista marxizmus életképes elemeit már az 1960-as években Lukács és számos antisztálinista követője, illetve vitapartnere (és persze korábban már Gramsci) hiteles módon kezdte kibontani a „lenini reneszánsz” hruscsovi feltételrendszerében a filozófiai gondolkodás legmagasabb szintjén. Az 1970-es években pedig már sok európai és szovjet ellenzéki marxista-kommunista szerző (Rudolf Bahrótól az olasz Gerratanáig, vagy éppen Tőkei Ferenc és más szempontból Bence–Kis az önigazgatói rekonstrukcióig) próbálta mobilizálni ezeket az államszocializmussal szembeni autentikus szocialista alternatíva felépítése érdekében. Már akkor kiderült, hogy Lenin marxizmusa mint történelmi-politikai és elméleti-tudományos jelenségegyüttes nem redukálható kizárólagosan a hatalommenedzselés és a nép fölötti „állami gondoskodás” vonatkozására, ahogyan azt a szovjet ideológusok és ellenkező előjellel polgári ellenfeleik tették évtizedeken át.

Az ellenzéki rekonstrukciós kísérletekben a marxizmus új, kritikai értelmezési keretét igyekeztek felvázolni sokfelé a világon: megformálódott az egzisztencialista marxizmus, az ismeretelméleti ihletettségű marxizmussal szemben és mellette az „ontológiai antropológiai” marxizmusértelmezés, miként elterjedt az önigazgató- marxizmus és a tanácskommunista, strukturalista és a humanista marxizmus számos értelmezése, amelyek végső soron mind az államszocializmus konzerválása és a kapitalizmus visszaállítása között kerestek egyfajta tertium daturt eltérő formában és tartalommal, de egy autentikus szocializmus irányában. E „szisztematizálási” kísérletekkel szemben – amelyek az egyén és közösség szabadsága, a közvetlen demokrácia különböző filozófiai kifejezéseinek tekinthetők – az antileninista elutasítás érvelése szinte világnézettől függetlenül végső soron a „leninizmus sztálinizmusba való áthajlásából” fakadt, amely máig az antileninista antikapitalizmus (marxizmus?) érvrendszerének is szerves része.

A Lenin marxizmusával szembeni fenntartások érthetők, hiszen éppen a Szovjetunió összeomlása után vált világossá, hogy ez a történelmileg konkrét, intellektuális és gyakorlati teljesítmény, amely többé nem szolgál állami legitimációt minden ízében – elméletileg, politikailag és módszertanilag is –, ellenáll a liberális és nacionalista rendszerapologetikának, vallási és spekulatív „kiegészítéseknek” és értelmezéseknek, belső logikája alapján csak a marxista formációelmélet és egy forradalmi-antikapitalista gyakorlat összekapcsolása alapján folytatható. Ugyanakkor az elutasítás szubjektív alapjaihoz tartozik, hogy Lenin marxizmusa a baloldali akadémiai értelmiség „szaktudományos” ellenállásába is ütközik, mivel Lenin filozófiai és „szaktárgyi” felosztása, „feldarabolása” – mint a megelőző hét évtized tapasztalatai mutatják – gyakorlatilag valóban lehetetlen; minden elemében az összfolyamatra, az egészre összpontosít. Marx nyomán lerombolta a tudomány és a filozófia, az elmélet és a gyakorlat közötti falakat. Lenin tudományossága egyszerűen elválaszthatatlan a kapitalista rendszer mozgalmi meghaladásától, ebben az értelemben Lenin marxizmusa hozzá van láncolva a XX. század nagyipari munkásságához és annak mozgalmához, miközben módszertanilag meglepően nyitott az „összfolyamat” megragadása iránt minden új feltételrendszerben. Marx létezik a forradalmi munkásmozgalom nélkül is a maga filozófiai és közgazdasági teljesítményével, Lenin nem, hiszen 1917-ig minden elméleti és politikai megnyilvánulása a munkásmozgalomra és a forradalomra, illetve annak céljaira irányult. 1917 után pedig mint a szovjet állam alapítója a hatalom megtartása és a korábban meghirdetett célok között feszülő ellentmondások fogságában, a „taktika és stratégia” szorításában lavírozott – egyre inkább tudatában annak, hogy a célok történelmi térben és időben beláthatatlanul kitolódnak.9

A források

Lenin marxizmusának forrásai többféle irányból érkeztek, amelyek mindegyike a társadalom forradalmi megváltoztatásának lehetőségeit képviselte a maga korában. Ilyen volt a francia felvilágosodás, majd a forradalmi jakobinizmus mint a forradalmi polgárság öröksége, amely nélkül nem lehetett kilépni a tradicionális (ázsiai, feudális stb.) társadalom keretei közül. Önálló hagyományként fogta föl a párizsi kommünt, amely számára a francia szocializmus legmagasabb csúcsa volt. Lenin orosz gyökerei közül Csernisevszkij és az orosz nyugatosság (Herzen, Belinszkij és mások) egymást erősítő és kiegészítő irányzatai, valamint a forradalmi narodnyikok, az orosz jakobinus hagyomány tekinthető alapvetőnek. Mindezt Marx és Engels alapján szintetizálta, de sokat tanult Plehanovtól, főleg a filozófiai materializmus értelmezését, a német szociáldemokráciából – főleg Kautsky útján – a modern munkásmozgalmi szervezkedés ideológiáját és praxisát. E forrásokból ered gondolkodásának mozgalmi és politikaorientáltsága.

Lenin marxizmusában e források mindegyike az elmélet és a gyakorlat, a kultúra és a politika osztályszemléletű összekapcsolásában „egyesült”, de sohasem azonosult a vulgáris osztályszemlélettel, az osztályharc populista felfogásával és annak rossz ellentétével, a valóság finalista absztrahálásával. Lenin „elméleti gyakorlatában” ezzel szemben az alapkérdés mindig az elmélet és a cselekvés közötti kapcsolatok, „átmenetek”, közvetítések kidolgozása állt. Marxizmusának forrásai meghatározták antimessianisztikus és antiutópisztikus beállítódását, a végcélok iránti fogékonysága mélyen gyakorlati megközelítés volt. Lenin marxizmusa a francia felvilágosodás és az európai, benne az orosz materialista filozófiai hagyomány hatására a tudományok mindenek feletti tiszteletére épült. Gondolkodása, kérdésfelvetései, megoldásai mindig magukban foglalták vitapartnerei felvetéseit, következtetéseit, amelyek gyakran ösztönözték megoldásait. Ilyen értelemben – és ez kevésbé evidens, mint autentikus forrásai – ők is Lenin marxizmusának forrásvidékéhez tartoznak: Plehanov és Kautsky mellett Bernstein és a fiatal Sztruve, vagy Bergyajev a maga fiatalkori etikai szocializmusával, Maszlov és Trockij, Bogdanov és Pannekoek, Bakunyin és Sorel, Rosa Luxemburg és Buharin… S akkor még nem is emlegettük a forradalom utáni időszak „balos” irányzatait, amelyek permanens forradalmi helyzetet posztuláltak egy már nyilvánvalóan ellenforradalmi korszakban. Lenin ezeket az irányzatokat – igaz, súlyos ellentmondásokkal – haladta meg, de kérdésföltevéseikre adott válaszai még a jellegzetes politikai burokban is reflektálták az alternatívák összeszűkülését.

Lenin természetesen autonóm gondolkodó volt, de a marxizmuson belül nem hozott létre önálló elméleti rendszert, izmust, noha a Lenint szisztematizáló modern gondolkodók között is sokan vannak, akik leninizmusról beszélnek.10 Lenin „dinamizálta”, új felismerésekkel gazdagította és alkalmazta a „hivatalos” európai szociáldemokrácia által eltemetni szándékozott marxi tradíciót az új történelmi feltételek között. Egy másik félreértelmezést tisztázandó, hangsúlyozni illik, hogy Lenin mozgalmi és politikaorientált marxizmusa nem egy „orosz források” által meghatározott „összeesküvő párt” elmélete volt.

A szervezeti kérdés

„Pártelméletének” oroszországi forrásaiból eredeztetik a centralizált, avantgardista illegális párt („hivatásos forradalmárok pártja”) felépítését, ami csak megszorításokkal tartalmaz bizonyos igazságot. Valójában – s ez nem evidens – nem az illegális párt történetileg konkrét felépítése és tapasztalatai fontosak alapvetően Lenin marxizmusában, hiszen az történetileg korhoz kötött, hanem az a ma is elgondolkodtató momentum, hogy elméletében a „munkáspárt” (ez sohasem jelentette csak a „kétkezi” munkások pártját!) a társadalom politikai-kulturális, „civil” önszerveződései hálózatának, a társadalmi ellenhatalom (nem ellenzéki!!) kiépülésének előmozdítójaként áll előttünk. Ebben az értelemben a párt az érdekek felismerését és artikulálását segítő szervezeti háló, „a proletár osztálytudat szervezeti alakja” (Lukács), egy széles, horizontálisan és vertikálisan tagolt társadalmi ellenállás demiurgosza, amelynek „vezető ereje a proletariátus”. Lenin felfogásában és praxisában az „ellentársadalom” kádereit az illegális és centralizált forradalmi párt képezte ki. Tehát Lenin elméletében a (szociáldemokrata majd a kommunista) pártnak a történelmi feladata nem egyszerűen az volt, hogy „kívülről beviszi az osztálytudatot” a proletariátusba (ezt már Kautsky felismerte, akitől Lenin a gondolatot „megörökölte”), hanem az, hogy a párt mint az „osztály része”, annak „leginkább forradalmi része” önálló cselekvőként a történelem tudatos, forradalmi átalakításában érdekelt, és csak addig van létjogosultsága, ameddig a bérmunkások osztálya meg nem teremti önmaga felszámolásának gazdasági-politikai feltételeit. Ebben az értelemben vetette fel már 1917 áprilisában, hogy nevezzék át a pártot kommunistának. Arra a helyzetre vonatkozóan nem volt „kész” elmélete, hogy a párt a „szocializmus hiányzó feltételeinek” megtestesülése lesz mind szervezeti, mind elméleti, mind pedig szociológiai értelemben. Az egypártrendszer kialakulásának is egyik oka és következménye volt, hogy maga a párt került a proletariátus helyébe. De az Európában létrejövő kommunista pártok is csak a munkásosztály kisebb, valóban forradalmi rétegeit fogták át szervezetileg. Lenin érzékelte, hogy ebben a helyzetben a korábban vázolt pragmatikus-bürokratikus és a forradalmi messianisztikus beállítódások kombinációja hatja át e pártok fejlődését. A „proletár osztálytudatot” fokozatosan maga a hatalomra jutott OK(b)P testesítette meg mint egyfajta helyettesítő szervezeti „demiurgosz”; a szervezeti kérdés ily módon az államhatalom gyakorlásának általános problémájává emelkedett. Az 1930-as évek felől nézve, az adott történelmi feltételrendszerben a párt „államosodása” elkerülhetetlenül bekövetkezett.

A nyugat-európai forradalmi kitörések elvetélése Lenin elméletében nem kapott alapos magyarázatot. A fiatal Lukács a proletariátus meglepő ideológiai válságának okait vizsgálva a Történelem és osztálytudatban arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy a munkásosztály „mensevizmusának”, „ökonomizmusának”, a „munkásarisztokrácia” szerepének vagy „elkispolgárosodásának” hangsúlyozása nem biztos hogy érintette „a kérdés totalitását, tehát lényegét”. „A forradalmi spontaneitás korlátait” kárhoztatva a megoldást a kommunista párt, a lenini szervezetiség „döntést kikényszerítő szerepének” növelésében találta meg (elsősorban a német helyzetre vonatkozóan), mert nem elégséges „a tömegek pusztán propagandisztikus felvilágosítása ahhoz, hogy egyre növekvő tudatosságot kölcsönözzön e spontaneitásnak, ami aztán túlvezeti majd az akciókat az említett holtponton”. A pártnak „az egész proletariátust” kell megragadnia „közvetlen érdekein keresztül”. Érvelése szerint „az is teljesen bizonyítatlan, hogy az egyes proletárrétegek forradalmi eltökéltsége egyenes arányban állna rossz gazdasági helyzetükkel és fordítva”, ezért jutott el „a döntést kikényszerítő” szervezet meghatározó szerepéig, főként a német helyzet elemzése alapján.11

Az öreg Lukács – tulajdonképpen fiatal önmagával is polemizálva – felfejtette Leninnek a pártra, a proletariátus osztályöntudatára vonatkozó elemzésének gyenge pontját csaknem 50 évvel később az Ontológia III. Prolegomena12 c. kötetében. A fiatal Lukáccsal ellentétben az öreg már nem „a proletariátus ideológiai visszamaradottságában” kereste az alapvető problémát. Sem a spontaneitás mechanisztikus elmélete, sem a „kívülről bevitt osztálytudat” sematikus alkalmazása nem oldotta meg a proletariátus „adekvát” antikapitalista osztálytudatának problémáit, „válságát”. Lenin-kritikájában az ideológiai mozzanatról a gazdasági mozzanatra, a tőkés gazdaság jellegében beállt változásokra és annak szellemi-tudati hatásaira irányítja a figyelmet:

„Lenin nagyvonalú, Marxot a jelennel valóban forradalmi módon szembesítő koncepciója… túlságosan kizáró módon az ideológia forradalmasítására összpontosít (kiemelés – K. T.), és éppen ezért ezt az ideológiát nem irányítja elég konkrétan a forradalmasítandó tárgy, a tőkés gazdaság megváltoztatására.”13

Lenin a tőkés fejlődés „legújabb” szakaszának gazdasági specifikumait nem tudta a „fejlett országok” munkásmozgalmának átalakulásában tetten érni. A gazdasági érdek mint társadalmi mozgatóerő e tekintetben kikerült Lenin gondolkodásának centrumából. Noha Lenin marxizmusa reflektált a kapitalizmus számos új vonására, példának okáért a Taylor-rendszer vizsgálata során, de nem tulajdonított elegendő jelentőséget annak, hogy – mint Lukács fogalmaz – „a relatív értéktöbblet uralkodóvá válásával megváltozik a munkások kizsákmányolási módja”.14 Ugyanott jegyzi meg Lukács:

„[…] Leninnél sincs még célzás sem arra nézve, vajon az a rendkívül fontos megkülönböztetése, amelyet a trade-unionista és a politikai osztálytudat között tesz, a kapitalizmus létének megváltozásából jött-e létre, és külön erre a változásra vonatkozik, vagy pedig a fejlődés minden szakaszában érvényes. Ő csupán két magatartás – jelentékeny – ideológiai szembenállását rögzíti.”15

Mindezt egybevetve Lenin eszközt adott a kitörésre a reálpolitika apologikus világából, de – s ez nem rajta múlott – egy új reálpolitika teoretikusává vált. A párt pedig a reálpolitika szervezeti hordozójává alakult át, végső soron később olyan „állampárttá”, amelynek célja többé már nem a hatalmi jogosítványoknak a munkásosztályhoz való „letelepítése” volt, hanem ellenkezőleg, az elkülönült, privilegizált rétegek hatalmának fenntartása.

Az egyenlőtlen fejlődés és a világrendszer hierarchiája – a forradalom lehetősége

Lenin a kapitalizmus korabeli elemzéséből indult ki. Kiindulópontja a 19. század végén a kapitalizmus oroszországi fejlődésének megértése volt mint az általános és a különös megjelenése a konkrét történelmi folyamatban. Történelmileg szaktudományosan elemezte az ő korában ismert marxi elméleti és módszertani kiindulópontok, fogalmak alapján az oroszországi kapitalizmus sajátszerűségeit. Felismerte (és nemcsak az orosz történelemben!) a különböző társadalmi formák „összetorlódását”, azok „együttélésének” társadalmi-politikai következményeit a „túlsúlyos” tőkés forma uralma alatt. Lenin 1905 előtt feltárta azt a fejlődési sajátosságot, hogy Oroszország beágyazódása a világgazdaságba, a világrendszerbe – ma azt mondanánk „félperiferikus integrációja” – a prekapitalista formák mint zárványok megőrződésével megy végbe, éppen a nyugati tőkeérdekeknek megfelelő alárendeltséget (is) erősítve. Vagyis a tőkés forma a prekapitalista formákat mindenütt saját funkciójává tette. Lenin a prekapitalista és a tőkés formák keveredését, „egyesülését” szervesen összekapcsolta a cári „belső gyarmatosítás” fogalmával, illetve a különböző periferikus régióknak az orosz „centrum” általi bekebelezésével. Vagyis a „belső gyarmatosítás” tényeinek tükrében egy sajátos „centrum–periféria viszony” létrejöttét definiálta magán Oroszországon belül. Nemcsak a kapitalizmus „hármas strukturáltságú” hierarchiáját és alapvető „egyenlőtlen” kapcsolatrendszerét ismerte föl, hanem a régiókon és a nemzetállamokon belüli hierarchizálódást is.

Az I. világháború kitörésének tapasztalatait is figyelembe véve elméletet adott magának a tőkés világrendszernek a hierarchikus felépítéséről, feltárva a kapitalizmus egyenlőtlen fejlődésének ún. törvényét az imperializmus korszakában. E keretek között a gyarmati periféria világrendszeren belüli pozícióját úgy rajzolta föl, mint amely a nemzetközi tőkés verseny és tőkefelhalmozás terméke és megnyilvánulása, ahol az antikapitalista „proletárellenállás” és a rendszeren belüli „ázsiai-kapitalista” függetlenségi ellenállás (nemzetté fejlődés) ellentmondásos szövetsége, harca beleilleszkedik a „centrumban” és a „félperiférián” (elsősorban Oroszországban) folyó rendszerellenes küzdelembe. Feltárta a nacionalista függetlenségi harcok sokféleségét és történelmileg eltérő (demokratikus, „középkorias”, polgári) szociális és osztálykomponenseit, vagyis „a proletárosztályharc és a nemzeti függetlenségi-antiimperialista harc” történelmileg lehetséges kapcsolódási pontjait.

Az Európa-centrikus világfelfogással a szakítás egyúttal szakítás volt magával a Bernstein által megrevideált szociáldemokráciával elméleti, politikai és szervezeti téren is. A totális szakításra az ismert módon 1914 nyarán került sor, amikor a szociáldemokrácia hivatalos körei mind támogatták saját országaik imperialista kormányait. E vizsgálódásai keretében nemcsak a nacionalizmus történelmi formáit vázolta föl, hanem a nacionalizmus manipulációs, a valláshoz hasonló szerepét az uralkodó osztályok politikájában és propagandájában. A szociáldemokrácia 1914-es összeomlása nyomán felismerte, hogy a szociáldemokrácia mindenekelőtt a munkásosztály leginkább „polgáriasodott” felső rétegeinek (munkásarisztokrácia) érdekeit reprezentálta, feladva így a forradalom és az osztályharc egyetemességének még Marx által felvázolt koncepcióját és praxisát.

Noha Lenin sem szociológiai, sem filozófiai téren nem alkotott önálló műveket,16 világosan fel tudta vetni Oroszországban a tőkés rendszer megdöntésének gyakorlati-szervezeti, mozgalmi és elméleti feltételeit. Ám eközben több szempontból nem érzékelte a centrumországokban a forradalom fejlődésének a globális kapitalizmus – általa felfedezett, leírt – egyenlőtlen fejlődése következtében előállt helyzet sajátságos politikai és szociológiai, pszichológiai és szervezeti specifikumait. Másként fogalmazva, nem vonta le a következtetéseket abból az ellentmondásból (vagy még nem ismerte fel), hogy az „egyenlőtlen fejlődés” és az „egyenlő fejlődés” sem egy nemzeti társadalomban, sem pedig a világrendszerben nem „találkozott össze”, ellentmondásuk viszonylagossága csak napjainkban nyilvánvaló.17 Még ha tudjuk is, hogy a történelem nem abszolút bizonyíték az elméleti kérdések eldöntésére, az 1945 utáni fejlődés végképp nem igazolta a lenini (és marxi) várakozásokat, amennyiben a centrumkapitalizmus nem vált a szocialista forradalmak „előszobájává”, hanem stabilizálta a tőkés berendezkedést a jóléti államok formájában. Ám egy ilyen helyzetértékelés semmiképpen sem fejez ki apologetikus viszonyt a szociáldemokrácia történelmi pályájának megítélése tekintetében, sőt éppen ellenkezőleg. (Miután a „történelem vége” mégsem jött el 1989 után, ismét felmerül majd a világ „forradalmi megváltásának” társadalmi igénye, amelynek „előre látásához” nem szükségeltetik nagy jóstehetség.)

A forradalom módszere és filozófiája

A forradalom filozófiai megalapozásának kiteljesedését az I. világháború által jelzett új korszak ösztönözte. Ennek hatására bizonyos fordulat ment végbe Lenin forradalmi taktikájában, amelyet kétségtelenül inspiráltak ismert Hegel-stúdiumai. Elméleti, politikai és szervezeti téren egyidejűleg összefüggő koncepció formálódott meg. Egész forradalmi stratégiája a világháború kezdetétől arra épült, hogy kompromisszum nem köthető meg semmiféle háborúpártisággal és pacifista félmegoldásokkal, mert a háború forradalmi helyzetet teremt Oroszországban (és Európában). Közvetlenül szólt a háborúban nem érdekelt tömegekhez, mert a forradalmi helyzet szubjektív értelemben vett kialakulásával számolt. Ezért a centristákkal való szervezeti szakítása és felhívása az új internacionálé létrehozására ennek a (szervezeti) politikának a része. Igaza van azoknak a szerzőknek, akik amellett érvelnek, hogy Lenin marxizmusa a szubjektivitás radikális koncepcióját bontotta ki, mindenekelőtt Hegel olvasatából, mégpedig abban az értelemben, hogy Lenin a háború kirobbanásával felismerte azt a történelmi helyzetet, amelyre érvényes az egyén és a tömeg olyan öntudatra ébredése, amelyre egy forradalmi politika „rátelepíthető”. Azaz a dolgok objektív állása megváltoztatható, vagyis hogy a háborúval tízen is szembemehetnek, mert az adott, új szituációban milliók csatlakozhatnak hozzájuk. Lenin ezt már akkor felismerte, amikor a katonák még énekelve indultak a frontra… A különböző elitista és spekulatív „tömegfilozófiákkal”, valamint az utópikus és váteszi messianisztikus szocializmusgondolattal ellentétben Lenin a hegeli–marxi dialektika tanulmányozásával mélyítette el a forradalmi változás gondolatát és praxisát. Részben ez a kihívás motiválta filozófiai vitáit és tanulmányait, részben az a fejlemény, hogy az összeomlott világrendszer „megmentésén” munkálkodó hivatalos szociáldemokrácia „revizionizmusa”, amely mögött az empirista-neokantiánus „üzenetek” a tőkés rendszerrel való megbékélést sugallták.

Egy olyan szakmai bírálat, hogy Lenin a XIX–XX. század fordulóján tulajdonképpen csak ideológiai és politikai „elhajlásként” fogta föl a revizionizmust, azt a következtetést sugallhatja, hogy a „bernsteini fordulatot” (a munkásmozgalom és a kapitalizmus megbékülését) a modern fejlemények tükrében igazolni kell, mert, úgymond, a szociális forradalom koncepciójával szemben mégiscsak a szociális reformok igazolódtak.18 Persze konkrétan, magára a világrendszerre vonatkozóan ez az apologetikus nézőpont nem áll meg a lábán, hiszen továbbra is csak a centrumországok „Európa-központú” felfogását tükrözi, hiszen az egyetemes tőkerendszer nem szabadult meg a száz- és százmilliókat érintő éhínségektől, a milliók életét követelő válságoktól, háborúktól, diktatúráktól, a munkanélküliségtől, a szociális és kulturális kirekesztettségtől. Lenin marxizmusa a totalitásért mint szemléletért folyt. Vagyis saját korábbi „szemléleti” materializmusával szemben egy „aktivista dialektikus gyakorlati filozófia” irányába tájékozódva tudatosította az alapkérdést:19 a világháborúval elérkezett az idő, a proletariátus – világszerte fegyverrel a kézben – végső soron saját kezébe veheti sorsa irányítását. A nyugati szociáldemokráciában már a századfordulótól uralomra jutott részlegességgel szemben Lenin tehát az egész pozíciójára helyezkedett. Visszaállította jogaiba a „totalitás” szemléletén alapuló hegeli–marxi elméleti-módszertani felismeréseket, ami magában foglalta mindenekelőtt a „minőségi ugrást”, a forradalmi átalakítást, a régi civilizáció dialektikus tagadását. Alapvető intenciója szerint Lenin marxizmusa a társadalmi formaváltás gyakorlata és elmélete volt abban a történelmi régióban, amelyben valóban sikerült egy történelmi időszakra áttörni a világrendszer tőkés burkát.

Lenin társadalomelméletében a történelem alternatív jellegű folyamat. Ennek megfelelően a forradalmi politika művészete éppen az alternatívák közötti eligazodásban és azok felismerésében rejlik, ami a „proletariátus nézőpontjából” nem mindig jelenti a legforradalmibb választást, mivel a kiindulópont mindig csak a konkrét lehetséges. Lenin elméletében a lehetséges meghatározásának előfeltétele a politikai és osztályerőviszonyok történetileg konkrét elemzése, a munkásosztály változó és konstans szövetségesi körének megválasztása.

Lenin szaktudományosan (történetileg-közgazdaságilag) alátámasztott elméleti és politikai tézise, miszerint a cári önkényuralom csakis forradalmi úton dönthető meg, azzal az eredeti felismeréssel párosult, hogy ebben a forradalomban nem játszhat „vezető szerepet” az orosz burzsoázia. (Plehanov számára tulajdonképpen már az első pillanattól kezdve ellenszenves volt Leninnek az orosz burzsoáziára vonatkozó értékelése.) Az orosz „nemzeti forradalom”, „a polgári forradalom” a városi munkásság és a föld nélküli és szegényparasztság közös tetteként értelmeződött, amelyet 1905 egyértelműen bebizonyított. Ebből természetszerűen fakadt a jól ismert tézis, hogy „a polgári forradalmat nem lehet ’kínai fallal’ elválasztani a proletárforradalomtól”. E tézis a tőkés globalizálódás akkori csúcspontján, az I. világháború idején, amikor a felfegyverzett munkások és parasztok elégedetlenségi mozgalmai, valamint a nemzetiségi mozgalmak megerősödtek, az újabb forradalom lehetőségét sejtette: a földet osztó és a háborúból kilépő munkás, katona- és parasztforradalom (amelyet Lenin röviden „proletárforradalomnak” nevezett, noha tudatában volt annak, hogy Oroszországban „tiszta” proletárforradalom nem lehetséges).

Ám Leninnek a Marxtól megörökölt világforradalom-koncepción az egyenlőtlen fejlődés törvényének („az imperializmus leggyengébb láncszeme”) megfelelően szintén módosítania kellett: a világforradalom mint hosszabb történelmi folyamat Oroszországban is elkezdődhet („az orosz forradalom mint szikra”). Noha pontosan tudta, hogy ez „csak” történelmi lehetőség, ám azt is tudta, hogy a háborúnál rosszabb már nem jöhet (noha a kapitalista civilizáció persze nem járta a végét). Ezen „egyszerű” felismerések Lenin fontos politikai végkövetkeztetéseinek bizonyultak, amelyekkel szolidárisak voltak az európai munkásmozgalom olyan vezérei, mint Rosa Luxemburg vagy Karl Liebknecht.

Az elemzésben az igazi probléma 1917-tel kezdődött, mert a történelem végső soron más útvonalon haladt, mint azt az addigi marxizmus (beleértve Lenint) feltételezte. Lenin elméletében a politikai forradalom a társadalmi forradalom részeként fogalmazódott meg, ami az egész forradalmi átalakulás egyetemességét és mélységét reflektálta, ám a történelem nem egyenes vonalú fejlődése súlyos ellentmondásokat szült. Vagyis az orosz forradalom az ismert világtörténeti korlátozottság alá került, amelynek hatására Lenin arra a következtetésre jutott, hogy a „félperifériás” orosz forradalom történelmi hivatása a szocializmus kulturális-civilizatorikus és gazdasági-pszichológiai előfeltételeinek helyi megteremtése addig, amíg az orosz történelmet a világfejlődés ki nem lódítja az „ezeréves” megrögzöttségek bilincseiből, s nem integrálódik az új európai szocialista civilizációba. Ezzel kapcsolatban számtalan megjegyzése, elemzése maradt fönn 1917 októbere után, beleértve mindenekelőtt utolsó írásait. Ez a történelmi korlátozottság – egyébként nagyon is a történeti dialektikának megfelelően – csak torz és egyoldalú módon „engedte” a szocializmus gyakorlati felvetését. Az autentikus szocializmus – a közösségi társadalom megvalósítása helyett – az állami közösség bürokratikus szisztémája felé vezetett az út.

Lenin elméletében a forradalom problémája kezdettől összekapcsolódott az állam és a társadalom viszonyának kérdésével. Mint utaltunk rá, az „ellennyilvánosságról”, az „ellenhatalomról” (szociáldemokrata sajtó, vitaklubok, önképzőkörök, a proletárok pártja), a társadalmi önszerveződés hálózatáról kialakított koncepciója (szovjetek, szakszervezetek és más társadalmi érdekvédelmi struktúrák) hamar betemetődött az ő maga által is életre hívott rendszer hatalmi szükségletei, végső soron az egypártrendszer alá. Elvben a forradalom az egész társadalom önszerveződésen alapuló rendszere előtt tisztítja (tisztította volna) meg az utat, hogy létrejöjjön az alulról felfelé felépülő önkormányzó szisztéma, amelyben a társadalomtól elkülönült bürokratikus intézményrendszer nem szilárdulhat meg.20 E „történelmi feladat” megvalósíthatósága tételezte fel a nemzetközi forradalom támogatását.

Amennyire a történelem igazolta Lenin marxizmusát az orosz forradalomra vonatkozóan, annyira nem igazolta a forradalom utáni fejlődésre vonatkozó elképzeléseit és reményeit. 1917 előtt politikai koncepciójának egyik sarkalatos pontja volt a demokrácia kérdésköre, amely a forradalomhoz vezető úton az átmeneti szakaszokat rögzítette. Elméletében a polgári demokrácia, illetve demokráciafelfogások kritikáját, amely kapitalizmuskritikájával összefüggésben mutatta meg a polgári rendszer elnyomó funkcióit, nem egyszerűen a demokrácia gazdasági és szociális dimenzióival támasztotta alá, hanem új politikai-szervezeti „követelményrendszert” is felvázolt: a polgári demokrácia plebejus demokráciává, majd munkásdemokráciává („félállam”) alakul át, amely az egész társadalmi-gazdasági rendszerváltozás hatalomszerkezeti átalakulását feltételezte.

A munkásdemokrácia (amely elvben és gyakorlatban diktatúra a régi rendszer védelmezőivel szemben, „proletárdiktatúra”!) nagyon hamar – a társadalmi felhajtóerők hiányában – „pártdiktatúrába” (Lenin) csapott át, amely Lenin elméletének fontos fogalmává vált. Erre a helyzetre Lenin a maga marxizmusában azt az elméletileg is körvonalazott választ hagyta örökül, hogy a szocializmus nemcsak hogy nem bevezethető, hanem számos átmenetre lesz szükség („átmenet az átmenetekben”). De a „pártdiktatúra” meghaladásának elméleti és politikai dimenziói elhomályosultak, „összekeveredtek”, majd a sztálini rendszer időszakában végleg elsüllyedtek a hatalom önfenntartásának szükségletei szerint.

A szocialista perspektíva: a megoldatlan ellentmondás

Már csak a történelmi és a biológiai idő szorítása miatt is, Leninnek gyakorlati értelemben csak nagyon korlátozott marxista válaszra futotta a tekintetben, hogy a szovjethatalomnak fennmaradása érdekében saját társadalmi bázisával szemben is diktatúrát „kellett” alkalmaznia. Egyrészt a politikai elnyomást kompenzálni szándékozott azzal, hogy a „fennmaradt” és egyre erősödő állammal szemben meghirdette: „a munkásosztály védje meg magát a ’saját államával’ szemben”; no de ugyanennek az államnak a támogatásával. (?) Vagyis a munkásság konfrontálódjon az állammal, ugyanakkor védje meg az államot a maga intézményeivel? Ennek az ellentmondásnak nem volt dialektikus megoldása. Másfelől megoldhatatlan ellentmondásnak bizonyult az is, hogy a pártot és az államot, amelyeknek nagysága egyenes arányban állt a szocializmus megvalósításához szükséges feltételek hiányával, felruházta a „gazdaságon kívüli kényszer” gyakorlásának lehetőségével. („A barbár viszonyokat Nagy Péter is barbár eszközökkel söpörte ki.”) Lenin elméletében a társadalmi önvédelem korábbi elmélete és praxisa nem egyszerűen elhalványult, hanem azt később végleg elsöpörte a sztálini fordulat, amely az államszocializmus majdani bukásába is nyilvánvalóan belejátszott.

A „zsákutcás” hadikommunizmus, azaz egy specifikus „államszocializmus” katonai kényszerintézkedéseinek dezideologizálódása, annak felismerése, hogy a társadalmi formaváltás csak részlegesen mehet végbe, Lenin gondolkodásában elméletileg is tudatosodott: a NEP körülményei között sem a közvetlen munkásdemokrácia, sem a társadalmi önkormányzásra épülő közösségi gazdálkodás nem emelkedhet uralkodó formává. Formációelméleti értelemben az „átmeneten belüli átmenet” ezen szakaszát a szovjet állam által ellenőrzött „államkapitalizmusként” azonosította.21 Lenin – tegyük hozzá – a bolsevikok többségével szemben azt hangsúlyozta ekkor már, hogy politikai eszközökkel, forradalmi rohammal nem lehet „bevezetni” az új társadalmat, a fejlődés fokozatosságát, „szakaszosságát” (reformok) szembeállította a forradalmi ugrással – számításba véve a fejlődés szubjektív-emberi korlátait és a „részlegesség” jelentőségét. De nem vált „bernsteinistává”, amint egyes szerzők ezt a kérdést felvetik,22 mert a „marxi örökséget” módszertani és tudományos értelemben sohasem oldotta fel a „részlegességben”, hanem – vállalva az ellentmondást –, olyan viszonylagos egységként, rendszerként fogta fel, amely nem „egészíthető ki”, nem „pluralizálható”, fogalmilag nem „dekonstruálható” tetszés szerint. Az anarchista és dogmatikus gondolkodással szemben, amely az egészet abszolutizálta, a „fokozatosságra”, a „szakaszosságra”, a „részfeladatokra”, a részlegességet, a partikularizmust abszolutizáló „revizionizmussal” (és a liberalizmussal) szemben az egészre, a szocializmusra mint gyakorlati célok összességére helyezte a hangsúlyt.

Lenin döntő felismerése a forradalom utáni szakaszban – „minthogy analfabéták vagyunk” – éppen az volt, hogy Oroszországban egyszerre kell a nyugati technikai és kulturális civilizáció alapvető vívmányait elsajátítani, és létrehozni egy új vegyes gazdaságot, amelyben a különböző szektorok versenye zajlik, de a társadalmi-közösségi szektorokat mint a „szocializmus szigeteit” a szovjet állam hivatott támogatni. Fő imperatívusza az volt, hogy e „modernizációnak” meg kell termékenyítenie az állami és társadalmi-közösségi szektorokat, mert a szabad piac, vagyis a szabad tőkeuralom az emberi elnyomás alapja és meghatározó forrása. Az egyén, a személyiség autonómiája mint a közösségi társadalom kibontakozásának alapvető összefüggése, nem egyszerűen Lenin hagyatékából hiányzott, maga a korszak tolta előtérbe a fejlődés más dimenzióit. Tehát Lenin marxizmusának feladata éppenséggel nem az volt, hogy eljátssza a liberalizmus XIX. századi nyugat-európai szerepét, hanem hogy kombinálja a különféle, egymással összefüggésbe hozható gazdasági szektorokat, kultúrákat stb. Ugyanakkor láttuk, Lenin gondolkodásában kifejeződött, hogy az objektív történelmi feltételek kibékíthetetlen ellentmondást hoztak létre a gyakorlati „hatalomfenntartó politikai filozófia” és a társadalmi-gazdasági teória (kommunizmuselmélete) között.

Lenin egész életműve azt tükrözi, hogy számára a marxizmus mint elmélet és világnézet és mint politikai praxis a kapitalizmus gyakorlati meghaladásának lehetőségeiről szólt, nem pedig valamiféle elvont, önmagáért való szaktudomány, netán „elvont filozofálás” az élet értelméről. A tudomány és a filozófia itt „csupán” e cél elérésének eszköze. Lenin marxizmusának kiindulópontja saját történelmi hátterének pontos feltérképezése; gondolkodásának és egész tevékenységének középpontjában az oroszországi és a nemzetközi proletárforradalom lehetőségének kifürkészése, és ennek részeként a lehetőség gyakorlati megvalósítása állt.

A forradalmi „választás” itt vizsgált konkrét történeti formája – a végcél, a társadalmi egyenlőség, azaz a társadalmi osztályok megszüntetésének és a szabadság megteremtésének nézőpontjából tekintve – a történelmi körülményeken, az emberi feltételeken megfeneklett, ugyanakkor a világ közösségi átalakításának módszertana túlélte a gyakorlati kísérlet bukását. Ez az az ellentmondás, amelyet a marxista hagyomány modern irányzatai nap mint nap megélnek, a következtetések levonása pedig folyamatban van. Ennek során jelen könyv szerzője úgy gondolja, hogy a „revizionizmus” modern igazolása végső soron felmelegíti a XX. század egész véres története által cáfolt ideológiai hipotézist a kapitalizmus egyetemes „civilizálhatóságáról”, „emberarcú jellegéről”. Kétségtelen, Lenin öröksége elméleti, politikai és mozgalmi értelemben is útjában áll egy ilyen feltételezésnek. A revizionizmus legfőbb felismerése abban állt, hogy a kapitalizmus a tőkerendszer centrumában „civilizálható” és „civilizálandó”, amit Lenin úgy fogott fel, hogy maga a rendszer, ha valamely pontján „javítható” is (sőt a „javíthatóságra” helyi és nemzetközi méretekben törekedni is kell), csak annak tudatában, hogy a „javíthatóság” árát a centrumnak alávetett régiók lakosságával vagy a centrum lakosságának elnyomott társadalmi csoportjaival fizettetik meg. E szerint tehát a rendszert magát megjavítani annyi, mint meghaladni azt, vagyis a kérdés napjainkban is ugyanaz: meghódítható-e a kapitalista civilizáció a társadalmi emancipáció útján?

A kérdésre adandó válasz során bizonyosan a jövőben sem kerülhető meg Vlagyimir Iljics Lenin elméleti és politikai öröksége. A Lenin teljesítményét pozitív oldalról megközelítő politikai ellenfél, Nyikolaj Usztrjalov az „orosz nemzeti nagyság” nézőpontjából egy Lenin emlékének szentelt írásában úgy vélekedett, hogy Lenin mélyen az orosz történelemben gyökerezett, egyenesen „a legnagyobb orosz nemzeti hősök” között van a helye, akiben mégis egyszerre testesült meg Nagy Péter és Napóleon, Mirabeau és Danton, Pugacsov és Robespierre.23

A marxista hagyomány alapján így fogalmazta meg Slavoj Žižek a problémát: „Lenint megismételni, nem azt jelenti, hogy azt kell megismételni, amit csinált, hanem azt, amit nem tudott megcsinálni.” Vagyis azt ma már minden komolyan vehető szociológus és politikus, „még Václav Havel is” elismeri, mint Žižek megjegyzi, hogy a polgári demokrácia kimerítette önmaga lehetőségeit, nem képes megoldani a világ alapkérdéseit. „Ám ha ezt egy ’leninista’ mondja, akkor rögtön ’totalitarizmussal’ vádolják.” Valójában Lenin aktualitása éppen abban rejlik, hogy az általa megélt történelmi tapasztalatokat olyan elméleti fogalmak sorává alakította át, amely aláássa, lerombolja a polgári társadalom apologetikus megközelítéseit, és az ellentmondások ellenére is eszközt ad azoknak, akik egy más, humanisztikusabb világ lehetőségében gondolkodnak.24

Rövidítések

CPA IML Centralnij Partyijnij Arhiv Insztyitut Markszizma-Leninizma – Központi Pártarchívum – Marxizmus-Leninizmus Intézete

Eszer Partyija Szocialisztov-Revoljucionyerov – szociálforradalmárok pártja

FKB Vojenno-Revoljucionnij Komityet – Katonai Forradalmi Bizottság

GPU Glavnoje Polityicseszkoe Upravlenyije – Politikai Főigazgatóság

Kadet Partyija Konsztyitucionnih Demokratov – Alkotmányos Demokraták Pártja Központi Végrehajtó Bizottsága

LÖM Lenin Összes Művei

MEM Marx–Engels Összes Művei

NEP Novaja Ekonomicseszkaja Polityika – Új Gazdaságpolitika

Nic. Coll. Nicoalevsky Collection – Hoover Institution Archive

OK/b/P Rosszijszkaja Kommunyisztyicseszkaja Partyija – Oroszországi Kommunista (bolsevik) Párt

OSZDMP Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt

Pomgol Pomoscs golodajuscsim – Éhezőket Segítő Bizottság

RGANI Rosszijszkij Goszudarsztvennij Arhiv Novejsej Isztorii – A Legújabbkori Történelem Oroszországi Állami Levéltára

RGA KFD Rosszijszkij Goszudarsztvennij Arhiv Kino-Foto Dokumentov – Országos Állami Levéltár Film- és Fotóarchívum

RGASZPI Rosszijszkij Goszudarsztvennij Arhiv Szocialno-polityicseszkoj Isztorii – Társadalmi-politikai Történelem Oroszországi Állami Levéltára

VCIK Vszerosszijszkij Centralnij Iszpolnyityelnij Komitet – (ÖVB) Szovjetek Összoroszországi Központi Végrehajtó Bizottsága

VCSK (Cseka) Vszerosszijszkaja Csrezvicsajnaja Komisszija – Ellenforradalmi Szabotázs Elleni Harc Összoroszországi Rendkívüli Bizottsága

Források és irodalom

Levéltári források

Hoover Institution, Archives, Boris Nicolaevsky Collection, Box 1. No. 6., 7., 9., 16., 17., 119.

RGASZPI (Rosszijszkij Goszudarsztvennij Arhiv Szocialno-polityicseszkoj Isztorii – Társadalmi-politikai Történelem Oroszországi Állami Levéltára) [Korábban: CPA IML (Centralnij Partyijnij Arhiv Insztyitut Markszizma–Leninizma – Központi Pártarchívum – Marxizmus– Leninizmus Intézete)] F. 2. op. 1–5.

RGANI (Rosszijszkij Goszudarsztvennij Arhiv Novejsej Isztorii – A Legújabbkori Történelem Oroszországi Állami Levéltára) F. 2. 5. op.

Idézett újságok, folyóiratok

Bolsevik

Izvesztyija

Kommunyisztyicseszkij Internacional

Krasznaja Nov

Krasznij Kavaleriszt

Pod Znamenyem Markszizma

Pravda

Szmena veh

Vesztnyik Kommunyisztyicseszkoj Akagyemii

Zsizny Nacionalnosztyej

Nyomtatott levéltári és egyéb források, dokumentumok

Agurszkij, M.: Gorkij i jevrejszkie piszatyeli. Minuvsee. Isztoricseszkij almanah. T. 10. Moszkva–Leningrád (SzPb.), 1992

Akimov, V. P.: K voproszu o rabotah Vtorogo Szjezda RSZDRP. Geneva, 1904

Alekszandrov, M.: Abszoljutyizm, goszudarsztvo i bjurokratyija. Moszkva, 1910

Alekszejev, V. – Sver, A.: Szemja Uljanovih v Szimbirszke (1869–1887). 1925

Arsinov, Pjotr: Isztorija mahnovszkogo dvizsenyija (1918–1921). Volin (V. M. Ejhenbaum) előszavával. Zaporozsje, Gyikoje Pole, 1995, l.

Bakunyin, Mihail: K oficeram Russzkoj armii. In: Revoljucionnij radikalizm v Rosszii: Vek devjatnadcadtij. Moszkva, 1997

Bergyajev, Nyikolaj: Isztoki i szmiszl russzkogo kommunizma. Moszkva, 1990

Biblioteka V. I. Lenina v Kremle. Katalog. (Red. Koll. N. N. Kuharkov és tsai). Moszkva, Izdatyelsztvo Vszeszojuznoj Knyizsnoj Palati, 1961

Bogdanov, A. A.: Gyeszjatyiletyije otlucsenyija ot markszizma. Jubilejnij szbornyik (1904–1914) Knyiga 3. (Szoszt.: N. Sz. Antonova). Moszkva, 1995

Bolsevisztszkoje rukovodsztvo. Perepiszka. 1912–1927. Moszkva, ROSZSZPEN, 1996

Bubnov, A.: Osznovnije voproszi isztorii RKP. Szbornyik sztatyej., Moszkva, Giz, 1925.

Bubnov, A.: Razvitije roli Lenyina v isztorii russzkovo marxizma. In: Uő: Osznovnije voproszi isztorii RKP. Szbornyik sztatyej., Moszkva, Giz, 1925

Buharin, Nyikolaj Ivanovics: Cezarizm pod maszkoj revoljucii. Moszkva, Izd. „Gazeti Pravda”, 1925

Buharin, Ny. I.: Ekonomika perehodnogo perioda. Moszkva, Goszizdat, 1920

Buharin, Ny. I.: A támadó taktikáról. (Eredetileg megjelent: Kommunisztyicseszkij Internacional, 1920. december 15. sz.)

Buharin, Ny. I.: Teorija proletarszkoj diktaturi. In: Ataka. Moszkva, Goszizdat, 1924

Buharin, Ny. I.: Tyeorija isztoricseszkogo matyerializma. Moszkva, 1921

Csujev, F.: Szto szorok beszed sz Molotovim. Moszkva, Terra, 1991

IV-ij Objegyinyityelnij szjezd. Moszkva, Protokoli, 1959

Dalin, D.: Poszle vojn i revoljucij. Berlin, Izdat. Granyi, 1922

Dokumenti o szobityijah v Kronstadtye vesznoj 1921 goda. (Szoszt.: V. P. Naumov, A. A. Koszakovszkij). Moszkva, Mezsd. Fond „Demokratyija”, 1997

Dnyevnyiki imperatora Nyikolaja II. Moszkva, Orbita, 1991

Dukelszkij, Sz.: Cseka na Ukrainye. In: VCSK–GPU. Dokumenti i matyeriali. (Red. Felstyinszkij, Ju. G.) Moszkva, Izdat. Gumanyitarnoj Lityeraturi, 1995

Engels, Friedrich: Eugen Dühring úr tudomány-forradalmasítása. Megjelent az „Erőszakelmélet” cím alatti ciklusban, oroszul is hozzáférhető volt A szocializmus fejlődése az utópiától a tudományig függelékeként. In: F. Engels: Az erőszak szerepe a történelemben. Budapest, Kossuth, 1970

Filozófiai füzetek (A dokumentumok keletkezésének ideje: 1895–1916) LÖM 29. köt.

Füzetek az imperializmusról. (Előkészítő anyagok A kapitalizmus mint az imperializmus legfelsőbb foka című műhöz, megírás ideje: 1915–1916) LÖM 28. köt.

Hegel, G. W. F.: Előadások a világtörténet filozófiájáról. Budapest, 1966

Iz lityeraturnogo naszlegyija: Gorkij i jevrejszkij voprosz. (Összeáll.: M. Agurszkij, M. Sklovszkaja), Jeruszalim, 1986

Izvescsenyije o konferencii organizacii RSZDRP. Izd. Organizacionnogo Komitetyeta, 1912. szeptember 3.

Jevreinov, Ny.: Isztorija telesznih nakazanij v Rosszii. Moszkva, é. n. (1911)

Kamenyev, Lev: Plodi proszvescsenyija. Pravda, 1917. június 14.

Kamenyev, Lev Boriszovics: Mezsdu dvumja revoljucijami. Szbornyik sztatyej. Moszkva, 1923

Kautsky, Karl: Die Agrarfrage. Eine Übersicht über die Tendenzen der modernen Landwirschaft und die Agrarpolitik der Sozialdemokraten. Stuttgart, 1899

Kautsky, Karl: Marx Károly történelmi jelentősége. (Ford.: Garami Ernő.) Budapest, 1919

Kautsky, Karl: Neue Zeit, XXII. I. 1903. 4. sz. Kautskys russisches Dossier. Frankfurt am Main–New York, 1981

Knyiga pogromov. Pogromi na Ukrainye, v Belorusszii i jevropejszkoj csasztyi Rosszii v period Grazsdanszkoj vojni 1918–1922 gg. (Otv. Red.: L. B. Miljakova) Moszkva, ROSZSZPEN, 2007

Kropotkin, Pjotr: A Kölcsönös segítség mint természettörvény. Budapest, Athenaeum, 1908

Krupszkaja, N. K.: Visszaemlékezések Leninre. Kossuth, 1974

Lenin, Vlagyimir Iljics. Biograficseszkaja hronyika. 1870–1905. Red. G. N. Golikov. Moszkva, Izdatyeltsztvo polityicseszkoj lityeraturi, 1–12. köt. 1970–1985

V. I. Lenin. Bibliografija. Red.: P. N. Poszpelov. Moszkva, Goszizdat, 1960

Lenin i knyiga. Moszkva, Izd. Pol. Lit. 1964

Lenin (N.): O jevrejszkom voprosze v Rosszii. (Prediszl.: P. Lepesinszkij; Vvedenie Sz. Dimanstejna. Zaporozsje, Kommunar, Kooperativnoe Izdat. Proletarij, 1924)

Lenin, V. I. Nyeizvesztnije dokumenti. 1891–1922 gg. „Rosszijszkaja polityicseszkaja enciklopedija” (ROSZSZPEN). Szerk.: Ju. N. Amiantov, Ju. A. Ahapkin, V. T. Loginov, Moszkva, 1999

Levelek 1893–1904. LÖM 46. köt.

Levelek 1905–1910. LÖM 47. köt.

Levelek 1910. november – 1914. július. LÖM 48. köt.

Levelek 1914. augusztus – 1917. október. LÖM 49. köt.

Levelek 1917. október – 1919. június. LÖM 50. köt.

Levelek 1919. július – 1920. november. LÖM 51. köt.

Levelek 1920. november – 1921. június. LÖM 52. köt.

Levelek 1921 június – november. LÖM 53. köt.

Levelek 1921. november – 1923. március. LÖM 54. köt.

Levelek a hozzátartozókhoz 1893–1922. LÖM 55. köt.

Leninszkij Szbornyik, IX. köt. Moszkva–Leningrád, SZOCEGIZ, 1931

Leninszkij szbornyik XIX. köt. (Konszpekt knyigi K. Kautszkogo „Agrarnij voprosz”.) 1932.

Leninszkij Szbornyik, XXII. köt. (1933) és XXVII. köt. (1934)

Leninszkij Szbornyik, XIV. Goszizdat, Moszkva–Leningrád, 1930

Leninszkij Szbornyik, XXV–XXVII. (1934–1945.)

Lubjanka. Sztalin i VCSK–GPU–OGPU–NKVD. Janvar 1922 – dekabr 1936. (Szerk.: A. N. Jakovlev.) Moszkva, ROSZSZPEN, 2003

Luxemburg, Rosa: Az orosz forradalom. In: Rosa Luxemburg és az orosz forradalom. Budapest, ELTE ÁJTK, 1983 (Politikatudományi Füzetek)

Luxemburg, Rosa: Gesammelte Werke. Berlin, 1970

Mahno, Nesztor: Találkozásom Leninnel. In: Uő: Russzkaja revoljucija. Zapiszki v trjoh knyigah. München, 1977, magyarul: Világtörténet, 1983

Mahnovscsina. Az ukrajnai anarcho-kommunista mozgalom 1917 és 1922 között. Budapest, Liberter, é. n.

Martov, Ju.: Obscsesztvennie i umsztvennie tyecsenyija v Rosszii. Leningrad–Moszkva, Knyiga, 1924 Martov, Ju.: Zapiszki szocial-demokrata. Berlin–Petersburg–Moszkva, 1922

Menseviki v bolsevisztszkoj Rosszii 1918–1924. Menseviki v 1918 godu. Moszkva, ROSZSZPEN, 1999

Menseviki v 1921–1922 gg. Moszkva, ROSZSZPEN, 2002

A Nemzetiségügyi Népbiztosság rendelete a Szetmassznak (Zsidó Dolgozó Tömegek Összoroszországi Szövetsége) nyújtandó támogatásról. Zsizsny nacionalnosztyej, 1920. augusztus 1. és Polityika szovjetszkoj vlasztyi

Nyeizvesztnaja Rosszija XX vek. Főszerk.: V. A. Kozlov. Moszkva, Izd. Objegyinyenije Moszgorarhiv, 1993. IV. k.

Nyeizvesztnij Bogdanov. (Pod red. G. A. Borgyugova.) A. A. Bogdanov i gruppa RSZDRP „Vperjod” 1908–1914. Knyiga 1–3., Moszkva, AIRO–XX, 1995

Ocsisztyim Rosszii nadolgo. Represszii protyiv inokomiszljascsih 1921–1923. (Red.: A. A. Artyizov). ROSZSZPEN Moszkva, 2008. A kötetet szerkesztette A. N. Artyizov és V. Sz. Hrisztoforov.

Obscsesztvo i vlaszty. Rosszijszkaja provincija. T. 1. 1917-szeregyina 30-h godov. Moszkva, Nyizsnyij Novgorod, Párizs, 2002

Parvus (I. L. Gelfand): Rosszija i revoljucija. Sz.-Petyerburg, (é. n.), [1908?]

Perepiszka szekretariata CK RKP(b) sz mesztnimi partyijnimi organyizacijami (janvar–mart 1919 g.) Szbornyik matyerialov. Moszkva, 1971

Pileckij, Ju. A.: Dve teorii imperializma. (Markszisztszkaja legenda i vozvrat k Markszu.) Harkov, 1924

Plehanov válogatott filozófiai írásai. (Szerk.: Sziklai László) Budapest, Kossuth, 1972

Plehanov, G. V.: K agrarnomu voproszu v Rosszii. Dnyevnyik Szociálgyemokrata, 1906. március, 5. sz.

Plehanov, G. V.: Nézeteltéréseink. In: Plehanov válogatott filozófiai írásai. (Szerk.: Sziklai László.) Budapest, Kossuth, 1972

Plehanov, G. V.: Szobrannie szocsinyenyija. 1–24. köt. Moszkva, 1923–1927

Politbjuro i cerkov’ 1922–1925. ROSZSZPEN, Moszkva, 1997

Polityika szovetszkoj vlasztyi po nacionalnomu voproszu za tri goda 1917–1920. Narodnij Komisszariat po gyelam nacionalnosztyej. Moszkva, Goszizdat, 1920

Preobrazsenszkij, Jevgenyij: Szocialisztyicseszkije i kommunyisztyicseszkije predsztavlenyija o szocializme. Vesztnyik. Kommunyisztyicseszkoj Akagyemii, 1925

Protokoli centralnogo Komiteta RSZDRP(b). Avguszt 1917 – fevral 1918. Moszkva, 1958

Revoljucija i nacionalnij voprosz. Dokumenti i matyeriali po isztorii nacionalnogo voprosza v Rosszii i SZSZSZR v XX veke. (Red.: Sz. M. Dimanstejn.) T. III. Moszkva, 1917 fevral–oktyabr

Rjazanov, David: Anglo-russzkije otnosenija v ocenke Marksza. (Isztoriko-krityicseszkij etjud.) Izd. Petrogradszkovo Szoveta i Kresztjanszkih Gyeputatov, 1918

Rjazanov, N.: Razvitie illjuzii. K voproszu o pricsinah krizisza v nasej partyii. Geneva, 1904

Szegymaja (Aprelszkaja) Vszerosszijszkaja konferencija RSZDRP (bolsevikov). Moszkva, Protokoli, 1958

Szegymoj vszerosszijszkij szjezd szovetov rabocsih, kresztjanszkih i kozacsjih deputatov. Sztyenograficseszkij otcsot. (Moszkva, 1919. 5–9.). Moszkva, 1920

Az SZKP kongresszusainak, konferenciáinak és központi bizottsági plénumainak határozatai 1898–1954. 1–3. köt. (1. köt. 1898–1924.) Budapest, Szikra, 1954.

Szlepkov, A.: K tretyjej godovscsinye kronstadtszkogo mjatyezsa. Bolsevik, 1924. 1. sz.

Szmena veh, 1921. november 12. 3. sz.

Szoversenno szekretno: Lubjanka – Sztalinu o polozsenii v sztrane (1922–1934 gg). T. 1. cs. 1–2. Moszkva, Insztyitut Rosszijszkoj Isztorii RAN, The Edwin Mellen Press, N.Y., London, Canada, é. n. (2001)

Sztálin, J. V.: Kratkij kursz VKP(b). Moszkva, 1938 (Magyarul Budapest, Szikra, többször megjelent 1945 után.)

Sztruve, Pjotr: Moji vsztrecsi i sztolknovenyija sz Leninim. Novij mir, 1991. 4. sz. Eredendően a Russzkaja Miszlben látott napvilágot (kn. 9–12) mindjárt Lenin halála után: Podlinnij szmiszl i neobhogyimij konyec bolsevisztszkogo kommunyizma címmel.

Sztruve, Pjotr: Velikaja Rosszija. In: Patriotica. Polityika, kultura, religija, szocializm. Szbornyik sztatyej za pjaty let (1905(1910). Szankt-Petyerburg, 1911

Szugyebnij processz nad szocialisztami-revoljucionyerami (ijuny-avguszt 1922 g. Szbornyik Dokumentov. (Összeáll., előszó: Sz. A. Kraszilnyikov, K. N. Morozov, I. V. Csubikin), Moszkva, ROSZSZPEN, 2002

Trajnyin, I. P.: SZSZSZR i nacionalnaja problema. Po nacionalnim reszpublikam i oblasztyam Szovetszkogo Szojuza. Moszkva, 1924

Trockij, Lev Davidovics: Nasi polityicseszkie zadacsi. Genf, 1904

Trockij, Lev D.: 1905. Moszkva, 1922

Trockij, Lev D.: Dnevniki i pisma. (Pod. red. Jurija Felstyinszkogo) Harvard, Houghton Library, Hermitage, 1986

The Trotsky Papers. Hague–Paris, 1971. I.

Ucsregyityelnoje szobranyije. Rosszija 1918. Moszkva, Reprint Nyedra, 1991

Usztrjalov, Nyikolaj Vasziljevics: Nacional-bolsevizm. Moszkva, Algoritm, 2003

Usztrjalov, Ny. V.: V borbe za Rossziju. Harbin, 1920

Uljanova, A. I.: Gyetszkie i skolnie godi Iljicsa. „Gyetszkaja Lityeratura”, Moszkva, 1983

Uljanova-Jelizarova, A. I.: Voszpominanyija ob Alekszandre Iljicse Uljanove. Moszkva, 1930

Uljanova, M.: Otyec Vlagyimira Iljicsa Lenina, Ilja Nyikolajevics Uljanov (1831–1886). Moszkva–Leningrád, 1931

The Unknown Lenin: From the Secret Archive, ed. R. Pipes. New Haven and London, 1996

Valentyinov, N.: Maloznakomij Lenin. Moszkva, Na bojevom posztu, 1992

Vargyin, I.: A zsidó ellen – a cárért . Pravda, 1918. május 14.

VCSK-GPU. Dokumenti i matyeriali. (Red. Felstyinszkij, Ju. G.) Moszkva, Izdat. Gumanyitarnoj Lityeraturi, 1995

Vehi. Szbornyik sztatyej o russszkoj intelligenci N. A. Bergyajeva, M. O. Gersenzona, A. Sz. Izgojeva, B. Kisztyakovszkogo, P. B. Sztruve, Sz. L. Franka. Moszkva, 1990

Viszila vmeszto rassztrela. Deportacija intelligencii v dokumentah VCSK–GPU 1921–1923. Moszkva, Russzkij puty, 2005

Vodovozov, V.: Mojo znakomsztvo sz Leninim. Na csuzsoj sztoronye, Praga, 1925. No. 12.

V-ij (londonszkij) szjezd, RSZDRP. Protokoli, Moszkva, 1961

Vtoroj szjezd RSZDRP Ijul–avguszt 1903 goda. Moszkva, Protokoli, 1959

Zajavlenyie v Prezidium VCIK gruppi szocial-demokratov, zakljucsonnih butirszkoj tyurmi. (December 12.) In: Menseviki v 1921–1922 gg. Moszkva, ROSZSZPEN, 2002

Zinovjev, Grigorij: Leninizm. Vvegyenyije v izucsenyie leninizma. Leningrad, Goszizdat. 1925

Zinovjev, Grigorij: Szocsinyenyijat. III–IV Borba za bolsevizm iz epohi „Zvezdi” i „Pravdi” (1913–1914 gg.). Leningrad, Goszizdat, 1924–1926

Lenin idézett művei*

Állam és forradalom. A marxizmus tanítása az államról és a proletariátus feladatai a forradalomban. A megírás ideje: 1917. augusztus–szeptember. Első megjelenés: 1918. Petrográd. LÖM 33. köt. 1–111.

Anarchizmus és szocializmus. 1901. A megírás ideje: 1901. Első megjelenés: Proletarszkaja Revoljucija, 1937. 7. sz. LÖM 5. köt. 346–349.

Anyag a pártprogram felülvizsgálásához. A megírás ideje: 1917. április–május. Első megjelenés: 1917. Petrográd. LÖM 32. köt. 139–163.

Az alkotmányos illúziókról. A megírás ideje: 1907. július. Első megjelenés: Rabocsij i szoldat, 1917. 11–12. sz. LÖM 34. köt. 34–47.

Az alkotmányozó gyűlési választások és a proletárdiktatúra. Első megjelenés: Kommunyisztyicseszkij Intyernacional, 1919. 7–8. sz. LÖM 40. köt. 1–23.

A „baloldali” gyerekességről és a kispolgáriasságról. Első megjelenés: Pravda, 1918. május 9–11. LÖM 36. köt. 265–295.

A „baloldaliság”, a kommunizmus gyermekbetegsége. A megírás ideje: 1920. április–május. Első megjelenés: 1920. Petrográd, LÖM 41. köt.

A berni Internacionálé hősei. A megírás ideje: 1919. május 28. Első megjelenés: Kommunyisztyicseszkij Intyernacional, 2. sz. LÖM 38. köt. 378–387.

A bojkott ellen. A megírás ideje: 1907. június. Első megjelenés: 1907. Szentpétervár. LÖM 16. köt. 1–34.

A bolsevikoknak kézbe kell venniük a hatalmat. A megírás ideje: 1917. szeptember. Első megjelenés: Proletarszkaja revoljucija, 1921. 2. sz. LÖM 34. köt. 241–243.

A bolsevizmusról. A megírás ideje: 1913. január. Első megjelenés: 1913. Moszkva, LÖM 22. köt. 274–276.

A Buligin-duma bojkottja és a felkelés. Első megjelenés: Proletarij, 1905. 12. sz. LÖM 11. köt. 156–164.

A Bund helyzete a pártban. Első megjelenés: Iszkra, 1903. október 22. LÖM 8. köt. 64–74.

A burzsoá szövetkezeti ellátásról és elosztásról a proletár kommunista ellátásra és elosztásra való áttérés rendszabályairól. A megírás ideje: 1919. február 2. Első megjelenés: Leninszkij szbornyik, XVIII. köt. 1931. LÖM 37. köt. 445–446.

Belpolitikai Szemle. Megírás ideje: 1901. október. Első megjelenés: Zarja, 1901. december. LÖM 5. köt. 271–319.

Beszámoló az OSZDMP egyesülési kongresszusáról. Levél a pétervári munkásokhoz. A megírás ideje: 1906. május. Első megjelenés: 1906. Moszkva. LÖM. 13. köt. 1–64.

Beszéd a Lenin tiszteletére rendezett ünnepi gyűlésen 1918. november 20. Első megjelenés: Pravda, 1918. november 22. és Izvesztyija VCIK, 1918. november 22. LÖM 37. köt. 187–188.

Beszéd a moszkvai kormányzósági kerületi, járási és falusi végrehajtó bizottságok elnökeinek tanácskozásán 1920. október 15. Első megjelenés: Pravda, 1920. október 17. LÖM 41. köt. 326–341.

Beszéd a moszkvai központi munkásszövetkezet meghatalmazottainak gyűlésén 1918. november 26. Első megjelenés: Rabocsij Mir, 1918. 19. sz., valamint röplapként. LÖM 37. köt. 190–194.

Beszéd a szabadság és egyenlőség jelszavával való népbutításról. (Az iskolán kívüli oktatás első összoroszországi kongresszusa 1919. május 19.) Első megjelenés: 1919. Moszkva. LÖM 38. köt. 325–361.

Beszéd a szakszervezetek III. összoroszországi konferenciáján 1920. április 7. Első megjelenés: Bjulletyeny III. Vszerosszijszkovo szjezda professzionalnih szojuzov, 1920. 2. sz.; teljes terjedelemben: gyorsírói jegyzetként 1921. LÖM 40. köt. 284–296.

Beszéd az Alkotmányozó Gyűlés feloszlatásáról az Összoroszországi Központi Végrehajtó Bizottság ülésén (1918. január 6. (19.) Első megjelenés: Pravda, 1918. január 22. LÖM 35. köt. 240–244.

Beszédek a háborúról és a békéről az OSZD(b)MP Központi Bizottságának ülésén 1918. január 11. (24.) Első megjelenés: 1922. Lenin művei, XV. köt. LÖM 35. köt. 256–259.

Betoldás N. K. Krupszkaja „Az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt történetének egy lapja” című cikkébe. Első megjelenés: Szoldatszkaja Pravda, 1917. május 26. LÖM 32. köt. 77.

Bogdanovról, A. Első megjelenés: Puty Pravdi, 1914. 14–21. sz. LÖM 24. köt. 332–335.

Búcsúlevél a svájci munkásokhoz. Első megjelenés: Jugend-Internationale, 1917. 8. sz. LÖM 31. köt. 85–94.

A dolgozó és kizsákmányolt nép jogainak kinyilatkoztatása. A megírás ideje: 1918. január. Első megjelenés: Pravda, 1918. január 17. LÖM 35. köt. 219–223.

A duma feloszlatása és a proletariátus feladatai. A megírás ideje: 1906. július. Első megjelenés: 1906, Moszkva. LÖM. 13. köt. 301–321.

A duma-választások és az orosz szociáldemokrácia taktikája. Első megjelenés: Die Neue Zeit, 1907. március 27. LÖM. 15. köt. 36–45.

Az éhínségről. (Levél a petrográdi munkásokhoz.) A megírás ideje: 1918. május 22. Első megjelenés: Pravda, 1918. május 24. LÖM 36. köt. 337–344.

Az Európai Egyesült Államok jelszaváról. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1915. augusztus 23. LÖM 26. köt. 332–336.

Egy lépés előre, két lépés hátra. Pártunk válsága. A megírás ideje: 1904. február–május. Első megjelenés: 1904, Genf. LÖM 8. köt. 181–398.

Egy publicista jegyzetei. Első megjelenés: Diszkusszionnij Lisztok, 1910. 1–2. sz. LÖM 19. köt. 231–292.

Egy publicista naplójából. Első megjelenés: Rabocsij puty, 1917. 6. sz. LÖM 34. köt. 108–116.

Egy szerencsétlen béke kérdésének történetéhez. A megírás ideje: 1918. január–február. Első megjelenés: Pravda, 1918. február 24. A 22. tézis 1949. Lenin Művei, XXVI. köt. LÖM 35. köt. 245–253.

Előadás az 1905-ös forradalomról. A megírás ideje: 1917. január. (német nyelven) Első megjelenés: Pravda, 1925. január 22. LÖM 30. köt. 293–312.

Előadói beszéd az OSZD(b)MP Központi Bizottságának 1917. október 10-i (23-i) ülésén. (Jegyzőkönyvi feljegyzés.) Első megjelenés: Proletarszkaja revoljucija, 1922. 10. sz. LÖM 34. köt. 390.

„Előszó a 12 év című gyűjteményhez”. Első megjelenés: 1907. Szentpétervár. LÖM 16. köt. 87–103.

Előszó „Lopuhinnak, a rendőri ügyosztály igazgatójának memoranduma” című brosúrához. A megírás ideje: 1905. február–március. Első megjelenés: 1905, Genf. LÖM 9. köt. 306–309.

Előszó K. Kautsky „Az orosz forradalom hajtóerői és távlatai” című brosúrájának orosz fordításához. A megírás ideje: 1906. december. Első megjelenés: 1906, Moszkva. LÖM. 14. köt. 213–219.

Előszó N. Buharin „Világgazdaság és imperializmus” című brosúrájához. A megírás ideje: 1915. december. Első megjelenés: Pravda, 1927. január 21. LÖM 27. köt. 88–93.

Emlékbeszéd J. M. Szverdlovról az ÖKVB rendkívüli ülésén, 1919. március 18. Első megjelenés: Pravda, 1919. március 20. LÖM 38. köt. 71–76.

A fától nem látják az erdőt. Első megjelenés: Proletarij, 1917. 6. sz. LÖM 34. köt. 79–85.

A feketeszázak és a felkelés megszervezése. Első megjelenés: Proletarij, 1905. 14. sz. LÖM 11. köt. 180–184.

A fenyegető katasztrófa és hogyan harcoljunk ellene. A megírás ideje: 1917. szeptember. Első megjelenés: 1917. Petrográd. LÖM 34. köt. 155–201.

A fogyasztási és termelőszövetkezetekről. A megírás ideje: 1921. április 25. Első megjelenés: Molodaja gvargyija, 1924. 2–3. sz. LÖM 43. köt. 229–230.

A forradalmi marxisták az 1915. szeptember 5–8-i nemzetközi szocialista konferenciáján. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1915. október 11. LÖM 27. köt. 42–46.

A forradalmi proletariátus és a nemzetek önrendelkezési joga. A megírás ideje: 1915. október. Első megjelenés: 1927. Leninszkij szbornyik, VI. köt. LÖM 27. köt. 57–65.

A forradalmi szociáldemokrácia feladatai az európai háborúban. A megírás ideje: 1914. augusztus. Első megjelenés: 1929. Moszkva (Lenin Művei, 18. köt.) LÖM 26. köt. 1–6.

A forradalmi sztrájk és az utcai tüntetések fejlődése. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1913. 30. sz. LÖM 22. köt. 277–283.

A forradalom feladatai. A megírás ideje: 1917. szeptember. Első megjelenés: Rabocsij puty, 1917. 20–21. sz. LÖM 34. köt. 231–240.

A forradalom két vonaláról. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1915. november 20. LÖM 27. köt. 72–77.

Feladataink és a munkásküldöttek szovjetje. Levél a szerkesztőséghez. A megírás ideje: 1905. november. Első megjelenés: Pravda, 1940. november 5. LÖM 12. köt. 55–66.

Forradalmunkról. (N. Szuhanov feljegyzéseivel kapcsolatban.) A megírás ideje: 1923. január 17. Első megjelenés: Pravda, 1923. május 30. LÖM 45. köt. 376–380.

Forradalom és ellenforradalom. Első megjelenés: Proletarij, 1907. 17. sz. LÖM 16. köt. 108–116. A háború és a forradalom. Felolvasás 1917. május 14-én. Első megjelenés: Pravda, 1929. április 23. LÖM 32. köt. 81–104.

A háború és az oroszországi Szociáldemokrácia. A megírás ideje: 1914. szeptember. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1914. november 1. LÖM 26. köt. 11–20.

A harcos materializmus jelentőségéről. A megírás ideje: 1922. március 12. Első megjelenés: Pod Znamenyem Markszizma, 1922. 3. sz. LÖM 45. köt. 23–32.

A hatalom szociális szerkezete, a perspektívák és a likvidátorság. Első megjelenés: Miszl, 1911. 4. sz. LÖM 20. köt. 170–189.

Határozati javaslat a Bundnak az OSZDMP-ből való kilépéséről. A megírás ideje: 1903. augusztus 5. Első megjelenés: Leninszkij Szbornyik, XV. köt. 1930. LÖM 7. köt. 284–285.

Határozattervezetek az OSZDMP harmadik („második összoroszországi”) konferenciája számára. A megírás ideje: 1907. július. Első megjelenés: 1933. Leninszkij szbornyik, XXV. köt. LÖM 16. köt. 45–49.

VII. [Hetedik] Moszkva kormányzósági pártkonferencia. 1921. október 29–31. Első megjelenés: Pravda, 1921. november 3. és 4. LÖM 44. köt. 191–217.

Hogyan biztosítható az alkotmányozó gyűlés sikere. (A sajtószabadságról.) Első megjelenés: Rabocsij puty, 1917. 11. sz. LÖM 34. köt. 210–215.

Hogyan csapják be a népet a liberálisok? Első megjelenés: Proletarij, 1908. 25. sz. LÖM 16. köt. 428–432.

Hogyan látja Marxot a nemzetközi liberalizmus? Első megjelenés: Proletarij, 1908. 25. LÖM 16. köt. 433–437.

Hogyan szervezzük át a munkás–paraszt felügyeletet? (Javaslat a XII. pártkongresszusnak.) A megírás ideje: 1923. január 23. Megjelent: Pravda, 1923. január 25. LÖM 45. köt. 381–386.

Az ideiglenes forradalmi kormányról. Első megjelenés: Proletarij, 1905. 2–3. LÖM 10. köt. 221–241.

Az igazi internacionalisták: Kautsky, Akszelrod, Martov. A megírás ideje: 1915. szeptember. Első megjelenés: Proletarszkaja revoljucija, 1924. 3. sz. LÖM 27. köt. 51–56.

Az imperializmus és a szakadás a szocializmus táborában c. cikk tervezete. A megírás ideje: 1916. október. Első megjelenés: Szbornyik „Szocial-Demokrata”, 1916. 2. sz. LÖM 30. köt. 158–173.

Az imperializmus mint a kapitalizmus legfelsőbb foka. (Népszerű tanulmány). A megírás ideje: 1916. január–június. Első megjelenés: 1917. Petrográd. LÖM 27. köt. 289–403.

Az „imperialista ökonomizmus” születőben lévő irányzatáról. A megírás ideje: 1916. augusztus–szeptember. Első megjelenés: Bolsevik, 1929. 15. sz. LÖM 30. köt. 57–66.

Inkább kevesebbet, de jobban. A megírás ideje: 1923. március 2. Első megjelenés: Pravda, 1923. március 4. LÖM 45. köt. 387–402.

A jelenlegi helyzetről. Első megjelenés: Proletarij, 1905. 18. sz. LÖM 11. köt. 260–261.

Június brosúrájáról. A megírás ideje: 1916. július. Első megjelenés: Szbornyik „Szocial-Demokrata”, 1916. 1. sz. LÖM 30. köt. 1–15.

A kadetok győzelme és a munkáspárt feladatai. A megírás ideje: 1900. március. Első megjelenés: 1906. Szentpétervár. LÖM 12. köt. 259–335.

A kapitalizmus és a munkásbevándorlás. Első megjelenés: Za Pravdu, 1913. 22. sz. LÖM 24. köt. 89–92.

A kapitalizmus fejlődése Oroszországban. A nagyipar belső piacának kialakulása. A megírás ideje: 1896–1899. Első megjelenés: 1899. LÖM 3. köt. 1–567.

A IX. [kilencedik] összoroszországi szovjetkongresszus. Beszédek a kongresszus pártonkívüli küldötteinek értekezletén. 1921. december 26. Első megjelenés: 1933. Leninszkij szbornyik, 23. köt. LÖM 44. köt. 321–324.

A Kommunista Internacionálé III. kongresszusa 1921. június 22–július 12. Első megjelenés: Voproszi Isztorii KPSZSZ, 1958. 5. sz. LÖM 44. köt. 1–55.

A kommün tanulságai. Első megjelenés: Zagranyicsnaja Gazeta, 1908. március 23. LÖM 16. köt. 418–421. A kompromisszumokról. A megírás ideje: 1917. szeptember. Első megjelenés: Rabocsij puty, 1917. 3. sz. LÖM 34. köt. 134–140.

A koncessziókról. Előadói beszéd a VIII. összoroszországi szovjet-kongresszus OKP-frakciójában. 1920. december 22–29. Első megjelenés: 1920. Moszkva, 1920. LÖM 42. köt. 89–112.

A közellátási diktatúráról szóló rendelet alaptételei. A megírás ideje: 1918. május 8. Első megjelenés: 1931. Leninszkij szbornyik, XVIII. köt. LÖM 36. köt. 297–298.

A kronstadti felkelésről. Első megjelenés: The New York Herald, 1921. március 15. Oroszul: Petrogradszkaja Pravda, 1921. március 26. LÖM 43. köt. 119.

A külkereskedelmi monopóliumról. A megírás ideje: 1922. december 13. Első megjelenés: Izvesztyija VCK, 1924. január 26. LÖM 45. köt. 333–337.

Karl Marx (Rövid életrajzi tanulmány a marxizmus ismertetésével). A megírás ideje 1914. július–november. Első megjelenés: 1915. Granat Lexikon 28. köt. LÖM 26. köt. 37–83.

Karl Marx tanításának történelmi sorsa. Első megjelenés: Pravda, 1913. március 1. LÖM 23. köt. 1–4.

Kiáltvány a háborúról. A megírás ideje: 1915. augusztus. Első megjelenés: Pravda, 1928. január 21. LÖM 27. köt. 1–3.

Kiegészítések az OSZFSZK büntető törvénykönyvét hatályba léptető törvénytervezethez és levelek D. I. Kurszkijhoz. A megírás ideje: 1922. május 15–17. Első megjelenés: 1924. Moszkva. LÖM 45. köt. 189–191.

Kik azok a „népbarátok” és hogyan hadakoznak a szociáldemokraták ellen? Válasz a „Russzkoje Bogatsztvo” marxistaellenes cikkeire. A megírás ideje: 1894 tavasz–nyár. Első megjelenés 1894 szeptembere. LÖM 1. köt. 111–318.

Köszönet az őszinteségért. A megírás ideje: 1915 nyara. Első megjelenés: 1931. Leninszkij szbornyik, XVII. köt. LÖM 27. köt. 23–24.

Kritikai megjegyzések a nemzeti kérdésre vonatkozóan. A megírás ideje: 1913. október–december. Első megjelenés: Proszvescsenyije, 1913. 10–12. sz. LÖM 24. köt. 113–147.

Kritikátlan kritika. (P. Szkvorcov úr cikkéről: árufetisizmus.) A megírás ideje: 1900 január–március. Első megjelenés: Naucsnoje Obozsenyije, 1900. május–június. LÖM 3. köt. 569–592.

A „leszerelés” jelszaváról. A megírás ideje: 1916. október. Első megjelenés: Szbornyik „Szocial-Demokrata”, 1916. 2. sz.. LÖM 30. köt. 147–157.

Levél a kongresszushoz. A megírás ideje: 1922. december 26. Megjelent: Kommunyiszt, 1956. 9. sz. LÖM 45. köt. 343–347.

Levél a Központi Bizottság tagjaihoz. A megírás ideje: 1917. október 24. Első megjelenés: 1924. LÖM 34. köt. 434–435.

Levél a Központi Bizottsághoz, a Moszkvai Bizottsághoz, a petrográdi Bizottsághoz, valamint a petrográdi és a moszkvai szovjet bolsevik tagjaihoz. A megírás ideje: 1917. október 1. Első megjelenés: 1921. Lenin Művei XIV. köt. LÖM 34. köt. 339–340

Levél a szerkesztőséghez. Első megjelenés: Puty Pravdi, 1914. 9. sz. LÖM 24. köt. 301–302. Levél a zemsztvo-képviselőkhöz. Első megjelenés: Iszkra, 1902. március 10. LÖM 6. köt. 324–333.

Levél az elvtársakhoz. A megírás ideje: 1917. október. Első megjelenés: Rabocsij puty, 1917. 40–42. sz. LÖM 34. köt. 397–417.

Levél I. T. Szmilgához, a finnországi hadsereg, flotta és munkások területi bizottsága elnökéhez. A megírás ideje: 1917. szeptember. Első megjelenés: Pravda, 1925. november 7. LÖM 34. köt. 266–270.

Levél Sylvia Pankhurst elvtársnőnek, Londonba. A megírás ideje: 1919. augusztus 28. Első megjelenés: Kommunyisztyicseszkij Intyernacional, 1919. 5. sz. LÖM 39. köt. 154–160.

Levelek a távolból. 3. levél. A proletár milíciáról. A megírás ideje: 1917. március. Zürich. Első megjelenés: Kommunyisztyicseszkij Intyernacional, 1924. 3–4. sz. LÖM 31. köt. 36–48.

Levelek a távolból. 4. levél. Hogyan vívjuk ki a békét. A megírás ideje: 1917. március. Zürich. Első megjelenés: Kommunyisztyicseszkij Intyernacional, 1924. 3–4. sz. LÖM 31. köt. 49–55.

Levelek a távolból. 5. levél. A forradalmi proletár államrend feladatai. A megírás ideje: 1917. március. Első megjelenés: Bolsevik, 1924. 3–4. sz. LÖM 31. köt. 56–58.

Marx és Engels levelezése. A megírás ideje: 1913 vége. Első megjelenés: Pravda, 1920. november 28. LÖM 24. köt. 258–264.

A marxizmus az államról. A megírás ideje: 1917. január–február. Első megjelenés: 1930. Leninszkij szbornyik, XIV. köt. LÖM 33. köt. 115–202.

Marxizmus és felkelés. Levél az OSZDM(b)P Központi Bizottságának. A megírás ideje: 1917. szeptember. Első megjelenés: Proletarszkaja revoljucija, 1921. 2. sz. LÖM 34. köt. 244–249.

A marxizmus három forrása és három alkotórésze. Első megjelenés: Proszvescsenyije, 1913. 3. sz. LÖM 23. köt. 40–47.

A marxizmus karikatúrájáról és az „imperialista ökonomizmusról”. A megírás ideje: 1916. augusztus–október. Első megjelenés: Zvezda, 1924. 1–2. sz. LÖM 30. köt. 74–127.

Marxizmus és revizionizmus. A megírás ideje: 1908. március. Első megjelenés: 1908. Pétervár. LÖM 17. köt. 13–23.

A II. [második] Internacionálé csődje. A megírás ideje: 1915. május–június. Első megjelenés: Kommunyiszt, 1915. 1–2. sz. LÖM 26. köt. 195–248.

Materializmus és empiriokriticizmus. Kritikai jegyzetek egy reakciós filozófiáról. A megírás ideje: 1908. február–október. Első megjelenés: 1909. Moszkva. LÖM 18. köt. 7–339.

Még egyszer a szakszervezetekről, a jelenlegi helyzetről, Trockij és Buharin elvtársak hibáiról. A megírás ideje: 1921. január 25. Első megjelenés: 1921. Moszkva. LÖM 42. köt. 257–296.

Megtartják-e a bolsevikok az államhatalmat? A megírás ideje: 1917. szeptember–október. Első megjelenés: Proszvescsenyije, 1917. 1–2. sz. LÖM 34. köt. 289–338.

Melyik örökségről mondunk le? A megírás ideje: 1897 vége. Első megjelenés: 1898. LÖM 2. köt. 473–516.

Mi a szovjethatalom? (Hanglemezre felvett beszéd.) Elhangzott: 1919. március vége. Első megjelenés: Pravda, 1928. január 21. LÖM 38. köt. 230–231.

Mi a teendő? Mozgalmunk égető kérdései. Első megjelenés: 1900. ősz – 1902. február. Első megjelenés: 1902. Stuttgart. LÖM 6. köt. 1–176.

Minden hatalmat a szovjeteknek! A megírás ideje: 1917. július 4. Első megjelenés: Pravda, 1917. július 18. LÖM 32. köt. 408–409.

A mostani kormány (általános) agrárpolitikájának kérdéséhez. Megírás ideje: 1913. június. Első megjelenés: 1930. (Lenin művei, 16. köt.) Moszkva. LÖM 23. köt. 261–277.

A munkás-, katona- és parasztküldöttek szovjetjeinek harmadik összoroszországi kongresszusa. (Beszédek, felszólalások.) Első megjelenés: Izvesztyija CIK, 1918. 8., 9., 10., 15. sz. LÖM 35. köt. 261–290.

A munkáspárt agrárprogramjának felülvizsgálata. A megírás ideje: 1906. március. Első megjelenés: 1906, Szentpétervár. LÖM 12. köt. 229–257.

A nagyoroszok nemzeti büszkeségéről. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1914. december 12. LÖM 26. köt. 95–99.

A napi eseményekhez. Első megjelenés: Proletarij, 1906. 1. sz. LÖM. 13. köt. 356–358. A narodnyik tervkovácsolás gyöngyszemei. Sz. N. Juzsakov: Művelődésügy kérdései… A megírás ideje:1897 vége. Első megjelenés: 1898. LÖM 2. köt. 443–472.

A narodnyikoskodó burzsoázia és a fejvesztett narodnyikság. A megírás ideje: 1903. október–november. Első megjelenés: Iszkra, 1903. december 1. LÖM 8. köt. 75–83.

A narodnyikság gazdasági tartalma és bírálata Sztruve úr könyvében. (A marxizmus tükröződése a polgári irodalomban.) A megírás ideje: 1894 vége–1895 eleje. Első megjelenés: 1895. Szentpétervár. LÖM 1. köt.

A nemzetek önrendelkezési jogáról. A megírás ideje: 1914. február–május. Első megjelenés: Proszvescsenyije, 1914. 4–6. sz. LÖM 25. köt. 255–316.

A nemzetiségek, illetve az autonomizálás kérdéséhez. A megírás ideje: 1922. december 31. Megjelent: Kommunyiszt, 1956. 9. sz. LÖM 45. köt. 355–361.

A nemzetközi szocialista bizottsághoz és a világ valamennyi szocialista pártjához intézett felhívás téziseinek fogalmazványa. A megírás ideje: 1916. december. Első megjelenés: 1931. Leninszkij szbornyik, XVII. köt. LÖM 30. köt. 263–274.

Napjaink legfontosabb feladata. A megírás ideje: 1918. március 11. Első megjelenés: Izvesztyija VCIK, 1918. március 12. LÖM 36. köt. 74–78.

Naplójegyzetek. A megírás ideje: 1923. január 2. Első megjelenés: Pravda, 1923. január 4. LÖM 45. köt. 362–367.

Az OK(b)P hetedik, rendkívüli kongresszusa. 1918. március 6–8. Első megjelenés: 1923. Moszkva. LÖM 36. köt. 1–72.

Az OK(b)P Központi Bizottsága Politikai Irodájának határozattervezete. A megírás ideje: 1920. november 27. Első megjelenés: 1959. Leninszkij szbornyik, XXXVI. köt. LÖM 42. köt. 44–45.

Az OK(b)P VIII. kongresszusa. Megnyitó. A KB beszámolója. Az OK(b)P programja. Zárszó. 1919. március 18–23. Első megjelenés: Pravda, 1919. március 20.–április 2. LÖM 38. köt. 123–206.

Az OK(b)P VIII. összoroszországi konferenciája. 1919. december 2–4. A megnyitó beszéd megjelent: Izvesztyija VCIK, 1919. december 3., a KB politikai beszámolója és zárszava az Izvesztyija CK RKP(b) 9. számában, 1919. december 20-án, a határozattervezet és a zárszó: 1932. Lenin művei. XXIV. köt. LÖM 39. köt. 325–352.

Az OK(b)P X. kongresszusa. 1921. március 8–16. Beszédek, hozzászólások, határozatok. Első megjelenés: Bjulletyeny Vszerosszijszkoj Konferencii RKP (bolsevikov), 1921. 1., 2. sz. LÖM 43. köt. 275–317.

Az OK(b)P X. összoroszországi konferenciáján május 26–28. Beszéd a konferencia berekesztésekor. 1921. május 28. Első megjelenés: Pravda, 1921. június 2. LÖM 43. köt. 316. Az OKP Központi Bizottságának. A megírás ideje: 1918. május 4. Első megjelenés: 1933. Leninszkij szbornyik, XXI. köt. LÖM 36. köt. 264.

Az OKP(b) Központi Bizottságának politikai beszámolója. Első megjelenés: Bjulletyeny VI szjezda Rosszijszkoj Kommunyisztyicseszkoj Partyii (bolsevikov), 1922. 1., 2. és 8. sz. LÖM 45. köt. 73–116.

Az októberi forradalom negyedik évfordulójára. A megírás ideje: 1921. október 14. Első megjelenés: Pravda, 1921. október 18. LÖM 44. köt. 143–151.

Az opportunizmus és a II. Internacionálé csődje. A megírás ideje: 1915 vége. Első megjelenés: Proletarszkaja Revoljucija, 1924. 5. sz. LÖM 27. köt. 94–109.

Az opportunizmus és a II. Internacionálé csődje. Első megjelenés: Vorbote, 1916. január. LÖM 27. köt. 110–122.

Az orosz forradalom „természetéről”. Első megjelenés: Proletarij, 1908. 27. sz. LÖM 17. köt. 8–12.

Az orosz forradalom és a polgárháború. A megírás ideje: 1917. szeptember. Első megjelenés: Rabocsij puty, 1917. 12. sz. LÖM 34. köt. 216–230.

Az oroszországi forradalom öt éve és a világforradalom távlatai. Előadói beszéd a Komintern IV. kongresszusán. 1922. november 13. Első megjelenés: Pravda, 1922. november 15. LÖM 45. köt. 281–294.

Az oroszországi szeparatisták és az ausztriai szeparatisták. A megírás ideje: 1913. április. Első megjelenés: Pravda, 1913. május 8. LÖM 23. köt. 122–124.

Az OSZD(b)MP hetedik (áprilisi) összoroszországi konferenciája. Beszéd a nemzeti kérdésről április 29. A megírás ideje: 1917. április. Első megjelenés: Pravda, 1917. május 15. LÖM 31. köt. 431–437.

Az OSZD(b)MP petrográdi városi konferenciája. Határozattervezet a háborúról. A megírás ideje: 1917. április. Első megjelenés: LÖM 20. köt. 1927. LÖM 31. köt. 261–266.

Az OSZDMP II. kongresszusa (beszédek és felszólalások). A megírás ideje: 1903. június–augusztus. Első megjelenés: 1904, Genf. LÖM 7. köt. 245–297.

Az OSZDMP külföldi szekcióinak konferenciája. A megírás ideje: 1915. február. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1915. március 29. LÖM 26. köt. 149–155.

Az OSZDMP V. kongresszusa 1907. április–május. Beszédek és felszólalások. A megírás ideje: 1907. Első megjelenés: 1909. Párizs. LÖM. 15. köt. 295–347.

Az OSZDMP VI. (prágai) összoroszországi konferenciája. 1912. január 5–17. Első megjelenés: Pravda, 1937. január 18. LÖM 21. köt. 115–149.

Oroszország pénzügyei. A megírás ideje: 1905. október. Első megjelenés: 1931. Leninszkij szbornyik, XVI. köt. LÖM 11. köt. 322–323.

Oroszország veresége és a forradalmi válság. A megírás ideje: 1915. szeptember. Első megjelenés: Pravda, 1928. november 7. LÖM 27. köt. 25–29.

Az ÖKVB programtervezete. A megírás ideje: 1919. február. Első megjelenés: Petrogradszkaja Pravda, 1919. február 23.; Pravda, 1919. február 25.–27.; 1925. Leninszkij Szbornyik, III. köt.; 1930. Leninszkij Szbornyik, XIII. köt. LÖM 38. köt. 79–121.

Az önrendelkezés körül folyó vita eredményei. A megírás ideje: 1916. július. Első megjelenés: Szbornyik „Szocial-Demokrata”, 1916. 1. sz.. LÖM 30. köt. 16–56.

A partizánháború. Első megjelenés: Proletarij, 5. sz. LÖM. 14. köt. 1–11.

A pártprogram felülvizsgálásához. A megírás ideje: 1917. október 6–8. Első megjelenés: Proszvescsenyije, 1917. 1–2. sz. LÖM 34. köt. 351–380.

A pártválság. A megírás ideje: 1921. január 19. Első megjelenés: Pravda, 1921. január 21. LÖM 42. köt. 228–238.

A proletárforradalom és a renegát Kautsky. A megírás ideje: 1918. november. Első megjelenés: 1918. Moszkva. LÖM 37. köt. 223–319.

A proletárforradalom katonai programja. A megírás ideje: 1916. szeptember. Első megjelenés: Jugend-Internationale, 1907. 9–10. sz. (német nyelven); 1929 LÖM 19. köt. (orosz nyelven), LÖM 30. köt. 128–139.

A proletariátus feladatai forradalmunkban. (A proletárpárt platformjának tervezete.) A megírás ideje: 1917. április. Első megjelenés: 1917. Petrográd. LÖM 31. köt. 149–184.

A proletariátus feladatairól a jelenlegi forradalomban. A megírás ideje: 1917. április. Első megjelenés: Pravda, 1917. április 7. LÖM 31. köt. 113–118.

Pártunk programjának tervezete. A megírás ideje: 1899. vége. Első megjelenés: 1924. LÖM 4. köt. 199–225.

Politikai sztrájk és utcai harc Moszkvában. Első megjelenés: Proletarij, 1905. 21. sz. LÖM 11. köt. 333–340.

A „Pravda” megalapításának tizedik évfordulójára. A megírás ideje: 1922. május 2. Első megjelenés: Pravda, 1922. május 5. LÖM 45. köt. 174–177.

A „Profession de Foi”-val kapcsolatban. A megírás ideje: 1899 vége–1900 eleje. Első megjelenés: Leninszkij Szbornyik, VII. köt. 1928. LÖM 4. köt. 290–299.

A „Proletarij” kibővített szerkesztőségének értekezlete. (Beszédek, felszólalások.) Első megjelenés: Proletarij, 1909. 46. sz. LÖM 19. köt. 1–41.

A reakció fegyveres harcba kezd. A megírás ideje: 1906. június. Első megjelenés: Vperjod, 1906. 9. sz. LÖM. 13. köt. 194–199.

A régi és az új. Első megjelenés: Zvezda, 1911. 33. sz. LÖM 21. köt. 54–57.

Recenzió A. Bogdanov: Kratkij kursz ekonomicseszkoj nauki c. könyvéről. A megírás ideje: 1898. február 7–14. Első megjelenés: Mir Bozsij, 1898. április. LÖM 4. köt. 33–41.

Recenzió Hobson könyvéről. A megírás ideje: 1899 április. Első megjelenés: Nacsalo, 1899. május. LÖM 4. köt. 140–143.

Recenzió. Karl Kautsky: Bernstein und das sozialdemokratische Programm. Eine Antikritik. A megírás ideje: 1899 vége. Első megjelenés: Leninszkij Szbornyik, VII. köt. 1928. LÖM 4. köt. 187–197.

Recenzió. Karl Kautsky: Die Agrarfrage… A megírás ideje: 1899 április–május. Első megjelenés: Zsizny, 1900. január–február. LÖM 4. köt. 80–85.

A szakszervezetek szerepe és feladatai az új gazdasági politika viszonyai között. A tézisek tervezete. A megírás ideje: 1921. december – 1922. január. Első megjelenés: Pravda, 1922. január 17. LÖM 44. köt. 331–342.

A szakszervezetekről, a jelenlegi helyzetről és Trockij elvtárs hibáiról. A megírás ideje: 1920. december 30. Első megjelenés: külön brosúraként, 1921. Petrográd. LÖM 42. köt. 195–218.

A szociáldemokrácia agrárprogramja az 1905–1907-es első orosz forradalomban. Első megjelenés: 1908. Szentpétervár. LÖM 16. köt. 177–381.

A szociáldemokrácia két taktikája a demokratikus forradalomban. A megírás ideje: 1905. június–július. Első megjelenés: 1905. Genf. LÖM 11. köt. 1–121.

A szociáldemokrácia viszonya a parasztmozgalomhoz. Első megjelenés: Proletarij, 1905. 16. sz. LÖM 11. köt. 205–214.

A szocialista forradalom és a nemzetek önrendelkezési joga. (Tézisek.) A megírás ideje: 1916. január–február. Első megjelenés: Vorbote, 1916. április, 2. sz. LÖM 27. köt. 243–257.

A szocialista internacionálé helyzete és feladatai. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1914. november 1. LÖM 26. köt. 31–36.

A szocializmus és a háború. A megírás ideje: 1915. július–augusztus. Első megjelenés: 1915. Genf. LÖM 26. köt. 289–331.

A szociálsoviniszta politika álcázása internacionalista frázisokkal. Megjelent: Szocial-Demokrat, 1915. december 21. LÖM 27. köt. 80–87.

A Szovjet Köztársaság nemzetközi és belső helyzetéről. Beszéd az Összoroszországi vasmunkás kongresszus kommunista frakciójának ülésén. 1922. március 6. Első megjelenés: Pravda, 1922. március 8. LÖM 45. köt. 1–156.

A szovjethatalom demokratizálásáról és szocialista jellegéről. A megírás ideje: 1918. első fele. Első megjelenés: Pravda, 1957. április 22. LÖM 36. köt. 454–457.

A szovjethatalom sikerei és nehézségei. A megírás ideje: 1919. április 17. Első megjelenés: 1919. Petrográd. LÖM 38. köt. 37–70.

A szovjethatalom soron levő feladatai. A megírás ideje: 1918. április. Első megjelenés: Izvesztyija VCIK, 1918. április 28. LÖM 36. köt. 153–193.

A szövetkezetekről. A megírás ideje: 1923. január 6. Első megjelenés: Pravda, 1923. május 26–27. LÖM 45. köt. 368–375.

Szocializmus és vallás. Első megjelenés: Novaja zsizny, 1905. december 3. LÖM 12. köt. 133–137.

Szüksége van-e a zsidó proletariátusnak „önálló politikai pártra”? Megjelent: Iszkra, 1903. február 15. LÖM 7. köt. 111–116.

A Taylor-rendszer – az ember leigázása a gép által. Első megjelenés: Puty Pravdi, 1914. 35. sz. LÖM 24. köt. 364–366.

A terményadóról. (Az új politika jelentősége és feltételei.) A megírás ideje: 1921. április 21. Első megjelenés: 1921. Moszkva. LÖM 43. köt. 186–224.

A tömegek szervezéséről és a harc időpontjának megválasztásáról. Első megjelenés: Eho, 1906. 11. sz. LÖM. 13. köt. 283–286.

Tolsztoj és a proletárharc. Első megjelenés: Rabocsaja Gazeta, 1910. 2. sz. LÖM 20. köt. 64–65.

L. N. Tolsztoj és a mai munkásmozgalom. Első megjelenés: Nas Puty, 1910. 7. sz. LÖM 20. köt. 34–36.

L. N. Tolsztoj és kora. Első megjelenés: Zvezda, 1911. 6. sz. LÖM 20. köt. 91–95.

L. N. Tolsztoj. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1910. november 16. LÖM 20. köt. 17–21.

Trockij diplomáciájáról és egy pártigenlő platformról. Első megjelenés: Szocial-Demokrat, 1911. december 8. LÖM 21. köt. 27–31.

Túlságosan nagy árat fizettünk. A megírás ideje: 1922. április 9. Első megjelenés: Pravda, 1922. április 11. LÖM 45. köt. 139–143.

Az úgynevezett piackérdésről. A megírás ideje: 1893 ősz. Első megjelenés: Bolsevik, 1937. november 7. LÖM 1. köt. 63–112.

Az új gazdasági politika és a politikai felvilágosító bizottságok feladatai. Beszéd a politikai felvilágosító bizottságok II. összoroszországi kongresszusán, 1921. október 17. Első megjelenés: „2-oj Vszerosszijszkij szjezd politproszvetov. Bjulletyeny Szjezda, 1921. 2. sz. LÖM 44. köt. 154–173.

Az új sztrájktörvény tervezete. Első megjelenés: Iszkra, 1902. szeptember 1. LÖM 6. köt. 371–379.

Újabb adatok a mezőgazdasági kapitalizmus fejlődéstörvényeiről. 1. füzet. Kapitalizmus és mezőgazdaság az Amerikai Egyesült Államokban. A megírás ideje: 1915. Első megjelenés: 1917. Petrográd. LÖM 27. köt. 123–218.

Újabb gazdasági változások a paraszti életben V. J. Posztnyikov: „Juzsno-russzkoje” kresztjanszkoje hozjajsztvo című könyvéről. (1891.) A megírás ideje: 1893 tavasza. Első megjelenés 1923. LÖM 1. köt. 1–61.

Utószó „A marxizmus és likvidátorság” című gyűjteményhez. A megírás ideje: 1914. április. Első megjelenés: 1914. Szentpétervár. LÖM 25. köt. 121–130.

Utószó az annexiós különbéke azonnali megkötésének kérdéséről szóló tézisekhez. A megírás ideje: 1918. január. Eső megjelenés: 1929. Leninszkij szbornyik, XI. köt. LÖM 35. köt. 254–255.

Üdvözlet a magyar munkásoknak. 1919. május 27. Első megjelenés: Pravda, 1919. május 29. LÖM 38. köt. 373–377.

Válasz P. Kijevszkijnek (J. Pjatakovnak) A megírás ideje: 1916. augusztus–szeptember. Első megjelenés: Proletarszkaja revoljucija, 7. sz. 1929. LÖM 30. köt. 67–73.

A választási kampány elvi kérdései. Első megjelenés: Proszvescsenyije, 1911. december, 1912. január. 1., 2. sz. LÖM 21. köt. 66–90.

A válság megérett. A megírás ideje: 1917. október 20. Első megjelenés: I–V. fejezet Rabocsij puty, 1917. 30. sz. VI. fejezet 1924. LÖM 34. köt. 274–284.

A zemsztvo üldözői és a liberalizmus Hannibáljai. A megírás ideje: 1901. június. Első megjelenés: Zarja, 1901. december. LÖM 5. köt. 21–68.

A zemsztvo-kongresszus. Első megjelenés: Proletarij, 1905. 19. sz. LÖM 11. köt. 262–268.

A zsidó iskolák államosítása. Első megjelenés: Szevernaja Pravda, 1913. 14. sz. LÖM 23. köt. 371–376.

A zsidó munkásokhoz. Közlemény az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt III. kongresszusáról c. jiddis nyelvű brosúra előszava. A megírás ideje: 1905. május. Első megjelenés: 1905. LÖM 10. köt. 254–257.

A zsidók elleni pogromuszításról (Hanglemezre felvett beszéd.) Elhangzott: 1919. március vége. Első megjelenés: Molodaja Gvargyija, 1924. február–március. LÖM 38. köt. 234–235.

Hivatkozott irodalom

Adibekov, G. M. – Sahnazarova, Z. I. – Sirinja, K. K.: Organyizacionnaja sztruktura Kominterna 1919–1943. Moszkva, ROSZSZPEN, 1997

Ágh Attila: A politika világa. Kossuth, 1984

Ágh Attila: Társadalmi önszerveződés és szocializmus. In: Válaszúton. (Szerk.: Krausz Tamás és Tütő László.) Budapest, ELTE ÁJTK, 1988

Agurszkij, Sz.: Jevrejszkij rabocsij v kommunyisztyicseszkom dvizsenyii. Minszk, Goszizdat, 1926

Alekszandrov, M.: Abszoljutyizm, goszudarsztvo i bjurokratyija. Moszkva, 1910

Alekszejev, V. – Sver, A.: Szemja Uljanovih v Szimbirszke (1869–1887). Pod redakcijej i sz primecsanyijami A. I. Uljanovoj (Elizarovoj). Moszkva–Leningrád, Insztyitut Lenina pri CK RKP, 1925

Államszocializmus. Értelmezések – viták – tanulságok. (Szerk.: Krausz Tamás–Szigeti Péter) Budapest, L’ Harmattan–Eszmélet Alapítvány, 2007

Anderson, Kevin: Lenin, Hegel and Western Marxism: A Critical Study. Urbana, Illionis, University of Illionis Press, 1995

Andor László: Dilemmák és ellentmondások. Eszmélet, 2007. 74.

Arsinov, Pjotr: Isztorija mahnovszkogo dvizsenyija (1918–1921). Zaporozsje, Gyikoje Pole, 1995, l.

Avreh, A. Ja.: Carizm nakanunye szverzsenyija. Moszkva, Nauka, 1989

Balabanoff, Angelica: Impressions of Lenin. Ann Arbor, The University of Michigan Press, 1964

Batkisz, Grigorij: Szekszualnaja revoljucija v Szovjetszkom Szojuze. Moszkva, 1925

Bayer József: A politikai gondolkodás története. Budapest, Osiris, 1998

Bebesi György: A feketeszázak. Budapest, MRI, 1999

Béládi László: A bolsevik párt kongresszusai a számok tükrében 1917–1939. Világtörténet, 1983. 3. sz.

Béládi László – Krausz Tamás: Életrajzok a bolsevizmus történetéből. ELTE, ÁJTK, 1988

Bergyajev: Isztoki i szmiszl russzkogo kommunizma. Moszkva, 1990

Bettelheim, Charles: Class Struggles in the USSR. Second period 1923–1930. Sussex, The Harvester Press, 1978

Biggart, John: Antileninist Bolshevism. The Forward group of the RSDRP. Canadian Slavonic Papers, 1981. No. 2.

Biggart, John: Előszó. „Antilenyinszkij bolsevizm”: gruppa RSZDRP „Vperjod”. In: Nyeizvesztnij Bogdanov. (Pod red.: G. A. Borgyugov.) [ A. A. Bogdanov i gruppa RSZDRP „Vperjod” 1908–1914. knyiga 2. Moszkva, AIRO – XX] 1995

Bihari Ottó: A szocialista államszervezet alkotmányos modelljei. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1969

Bildung der Russischen Revolution. Berlin–Frankfurt/M, 1978. 1979

Bjelov, V.: Isztorija odnoj „druzsbi” (V. I. Lenin i P. B. Sztruve). Szankt-Petyerburg, Sz.-P. GU, 2005

Blackledge, Paul: „Anti-Leninist” anti-capitalism: a critique. Contemporary Politics, Vol. 11. No. 2–3., (June–Sept.) 2005. Magyarul: Az „antileninista” kapitalizmus-ellenesség bírálata. Eszmélet 69. sz.

Blackledge, Paul: Learning from defeat: reform, revolution and the problem of organisation in the first New Left. Contemporary Politics, Vol. 10. no. 1. (March) 2004

Boncs-Brujevics, V.: Ob antiszemityizme. In: Protyiv antyiszemityizma. Leningrád, 1930

Borsányi György: Kun Béla. Budapest, Kossuth, 1979

Brus, W.: The General Problems of the Functioning of the Socialist Economy. London–Oxford, 1961

Budnyickij, O. V.: Rosszijszkije jevrei mezsdu krasznimi i belimi (1917–1920). Moszkva, ROSZSZPEN, 2005

Budnyickij, O. V: Jews, Pogroms and the White Movement: A Historiographical Critique. In: Kritika: Explorations in Russian and Eurasian History. Fall 2001. Vol. 2. No. 4.

Buharajev, Vlagyimir: 1917 – az obscsina-forradalom pirruszi győzelme. In: 1917 és ami utána következett. (Szerk.: Krausz Tamás.) Budapest, Magyar Ruszisztikai Intézet, 1998

Buharin, Ny. – Preobrazsenszkij, Jev. Ny.: Azbuka kommunyizma. Goszizdat. Petyerburg, 1920

Buharin-tanulmányok. Demokrácia, cezarizmus, szocializmus. Budapest, ELTE ÁJTK, 1988

Buldakov, Vlagyimir P.: Isztoki i poszledsztvija szoldatszkogo bunta: k voproszu o pszihologii „cseloveka sz ruzsjom”. In: 1917 god v szugybah Rosszii i mira. Fevralszkaja revoljucija. Ot novih isztocsnyikov ko novomu oszmiszlenyiju. (Otv. red.: P. V. Volobujev.) Moszkva, 1997

Buldakov, Vlagyimir P.: Krasznaja szmuta. Moszkva, ROSZSZPEN, 1997

Bulgakov, Mihail A.: Sárba taposva. Naplók, levelek 1917–1940. Budapest, Magvető, 2004

Bulgakov, Mihail A.: A fehér gárda. (Ford.: Grigássy Éva.) Budapest, Európa, 1983

Burtyin, Ju.: Drugoj szocializm. „Krasznije holmi” (Almanach), Moszkva, 1999

Bustelo, Joaquín: Kritikai megjegyzések a „demokratikus centralizmus” fogalmához. Eszmélet 70. szám (2006. nyár)

Caffentzis, G.: „Lenin on the Production of Revolution”. In: What is to be Done? Leninism, Antileninizm and the Question of Revolution Today. (Eds.: W. Bonefeld and S. Tischler.) Aldershot, Ashgate, 2002

Carr E. H.: The Bolshevik Revolution. London, Pelican, Vol. 1. 1960, Vol. II., 1966

Clark, Ronald W.: Lenin. Behind the Mask. London, 1988

Cliff, Tony: Building the Party. Lenin 1893–1914. London, Chicago and Melbourne, Bookmarks, 1986

Cohen, S. F.: Bukharin and the Bolshevik Revolution. A Political Biography 1888–1938. New York, 1973

Coletti, Lucio: Il marxismo e Hegel. Milano, Editori Laterza, 1968

Corney, F. C.: Telling October: Memory and Making of the Bolshevik Revolution. Ithaca, Cornell University Press, 2004

Csurakov, Dmitrij: A munkásönkormányzatok közösségi aspektusai az 1917-es orosz forradalomban. In: 1917 és ami utána következett. 1998

Csurakov, Dmitrij: Protyesztnoje dvizsenije rabocsih v period szkladivanyija szovetszkogo goszudarsztva. Alternativi, 1999, 2. sz.

Davies, N.: White Eagle, Red Star. The Polish–Soviet War, 1919–1920. London, 1972

Dmitrenko, V. P.: Szovetszkaja ekonomicseszkaja polityika v pervie godi proletarszkoj diktaturi. Moszkva, Nauka, 1986

Dmitrijeva, Nyina: Lenin és az orosz értelmiség: 1922. A „filozófusok hajó”-jának történetét másképpen értelmező írás. Eszmélet, 76. sz.

Dolmányos István: A nemzetiségi politika története a Szovjetunióban. Budapest, Kossuth, 1964

Dolmányos István: Ragyogó Október. A nagy oroszországi szocialista forradalom története. Budapest, Kossuth, 1979

Dolmányos István: A Szovjetunió története. Budapest, 1971

Donáth Péter: A csak politikailag releváns Kanonizált Nagy Elbeszéléstől a tanulságos kis történetekig. In: 1917 és ami utána történt. 1998

Donáth Péter: Elmélet és gyakorlat. A „baloldaliság” korai történetéhez: Gorkij, Lunacsarszkij, Bogdanov. Budapest, Budapesti Tanítóképző Főiskola, 1990

Drama rosszijszkoj isztorii: bolseviki i revoljucija. O. V. Volubujev vezette szerzői kollektíva (A. A. Koszakovszkij, V. I. Sztarcev, A. I. Sztyepanov, Sz. V. Usztyinkin, A. I. Utkin), Moszkva, Novij hronograf, 2002

Dukelszkij, Sz.: CseKa na Ukrainye. In: VCSK–GPU. Dokumenti i matyeriali. (Red. Ju. G Felstyinszkij) Moszkva, Izdat. Gumanyitarnoj Lityeraturi, 1995

Dutschke, Rudi: Versuch, Lenin auf die Füsse zu stellen. Über den halbasiatischen und den west-europäischen Weg zum Sozialismus. Lenin, Lukács and die Dritte Internationale. Berlin, Verlag Klaus Wagenbach, 1974

El a kezekkel Szovjet-Oroszországtól! Budapest, Kossuth, 1979

Életünk Kelet-Európa. Tanulmányok Niederhauser Emil 80. születésnapjára. (Szerk.: Krausz Tamás – Szvák Gyula.) Budapest, Pannonica, 2003

Elwood, Ralph Carter: Inessa Armand: revolutionary and feminist. Cambridge UK, University Press., 1992

Engels, Friedrich: A család, a magántulajdon és az állam eredete. MEM 21. köt.

Engels, Friedrich: Az emigráns irodalom című ciklus. MEM 18. köt.

Engels, Friedrich: Az erőszak szerepe a történelemben. Budapest, Kossuth, 1970

Engels, Friedrich: A tekintélyről. MEM 18. köt.

[ezerkilencszáztizenhét] 1917 és ami utána következett. (Szerk.: Krausz Tamás) Budapest, Magyar Ruszisztikai Intézet, 1998 [ezerkilencszáztizenhét] 1917 god. Revoljucionnaja Rosszija (Szbornyik obzorov i referatov). Moszkva, INION, 2007. 27–41.

Farkas Péter: A globalizáció és fenyegetései. A világgazdaság és a gazdaságelméletek zavarai. Budapest, Aula Kiadó, 2002

Fegyukin, Sz. A.: Velikij Oktyabr i intelligencija. Iz isztorii vovlecsenyija sztaroj intelligencii v sztroityelsztvo szocializma. Moszkva, Nauka, 1972

Felstyinszkij, Ju. G.: O terrore i amnyisztyijah pervih revoljucionnih let. In: VCSK – GPU. Dokumenti i materiali. (Red. Ju. G. Felstyinszkij.) Moszkva, Izdat. Gumanyitarnoj Lityeraturi, 1995

Fischer, Louis: The Life of Lenin. New York, Evenston, London, Harper and Row, Publishers, 1964

Fischer, Louis: Zsizny Lenyina. London, Overseas Publication Interchange Ltd. 1970

Frojanov, I. Ja.: Oktyabr szemnadcatogo (Gljadja iz nasztojascsego). Szankt-Petyerburg, Izd. Sz.-P. Unyiverszityeta, 1997

Furet, François: Egy illúzió múltja. Esszé a 20. század kommunista ideológiájáról. Budapest, Európa Könyvkiadó, 2000

Fülöp Mihály – Sipos Péter: Magyarország külpolitikája a XX. században. Budapest, Aula, 1998

Ganyelin, R. S. – Florinszkij M. F.: Rosszijszkaja goszudarsztvennoszty i pervaja mirovaja vojna. In: 1917 god v szugybah Rosszii i mira. Fevralszkaja revoljucija. Ot novih isztocsnyikov k novomu oszmiszlenyiju. (Red.: P. V. Volobujev.) Moszkva, Insztyitut Rosszijszkoj Isztorii RAN, 1997

Gaponyenko, L. Sz: Rabocsij klassz Rosszii v 1917 g. Moszkva, 1970

Garaudy, Roger: Lenin. Paris, PUF, 1968

Gesszen, Ju. I.: Isztorija jevrejszkogo naroda v Rosszii. Leningrád, 1925. (Reprint: Moszkva–Jeruszalim, 1993)

Getzler, Israel: Martov. A Political Biography of a Russian Socialdemocrat. Cambridge–Melbourne, 1967

Gimpelszon, E. G.: Novaja ekonomicseszkaja polityika Lenina-Sztalina. Problemi i uroki (20-e godi XX v.). Moszkva, Szobranyije, 2004

Gimpelszon, E. G.: Szovetszkij rabocsij klassz 1918–1920 gg. Moszkva, 1974.

Gimpelszon, E. G.: Szoveti v godi intervencii i grazsdanszkoj vojni. Moszkva, Nauka, 1968

Gimpelszon, E. G.: Vojennij kommunizm: polityika, praktyika i ideologija. Moszkva, 1973

Globalizáció, tőkekoncentráció, térszerkezet. (Szerk.: Bernek Ágnes és Farkas Péter.) Budapest, MTA Világgazdasági Kutatóintézet, 2006

Gorogyeckij, Je. Ny.: Rozsgyenije szovetszkovo goszudarsztva 1917–1918. Moszkva, Nauka, 1987

Göncöl György: Rosa Luxemburg helye a marxizmus fejlődéstörténetében. Utószó Rosa Luxemburg: A tőkefelhalmozás c. könyvében. Budapest, Kossuth, 1979

Gramsci, Antonio: Filozófiai írások. Budapest, Kossuth, 1970

GULAG. A szovjet táborrendszer története. Tanulmányok és dokumentumok. (Szerk.: Krausz Tamás.) Budapest, Pannonica, 2001

Gyáni Gábor: Posztmodern kánon. Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó, 2003

Gyjakin, V. Sz.: Bil li sansz u Sztolipina? Moszkva, LISZSZ, 2002

Hajdu Tibor: Közép-Európa forradalma 1917–1921. Budapest, Gondolat, 1989

Hajdu Tibor: A szocialista állam elméletének történetéhez. Magyar Filozófiai Szemle, 1970, 2. sz.

Halász Iván: A tábornokok diktatúrái – a diktatúrák tábornokai. Fehérgárdista rezsimek az oroszországi polgárháborúban 1917–1920. Budapest, Magyar Ruszisztikai Intézet, 2005

Hanák Péter: Die Volksmeinung während des letzten Kriegsjahres in Österreich–Ungarn. In: Die Auflösung des Habsburgerreiches. Zusammenbruch und Neuorientierung im Donauraum Vol. III. Vienna, 1970. 58–66. Magyarul l. Hanák Péter: Népi levelek az I. világháborúból. In: Uő: A kert és a műhely. Budapest, Gondolat, 1988

Harding, Neil: Lenin’s Political Thought. Vol. II. 1981

Harding, Neil: Leninism. Durham, North Carolina, Duke University Press, 1996

Harman, Chris: Party and Class. Ed. T. Cliff, London, Pluto Press, é. n.

Harsányi Iván: A spanyol liberalizmus történeti útja. Múltunk, 1998/3–4.

Hasegava C.: Fevralszkaja revoljucija: koncenszusz sz isszledovatyelej? In: 1917 god v szugybah Rosszii i mira. Febralszkaja revoljucija. Ot novih isztocsnyikov ko novomu oszmiszlenyiju. (Otv. red.: P. V. Volobujev.) Moszkva, 1997

Hermann István: Az elméleti vita feltételei. A messianisztikus marxizmus avagy az úgynevezett nyugati marxizmus. Világosság, 1984, 4. sz.

Hermann István: Marxizmus és totalitás. In: Uő: A gondolat hatalma. Budapest, Szépirodalmi, 1978

Hilferding, Rudolf: Finánctőke. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1959

Hobsbawm, E. J.: A forradalmak kora. Budapest, Kossuth, 1964

Hobsbawm, E. J.: Interesting Times. A Twentieth-Century Life. London, Abacus, 2005

Hobsbawm, E. J.: A nacionalizmus kétszáz éve. Budapest, Maecenas, 1997

Hobsbawm, E. J.: A tőke kora. Budapest, Kossuth, 1978

Hobsbawm, E. J: A történelemről, a történetírásról. Budapest, Napvilág Kiadó, 2006

Holquist, P.: Making War, Forging Revolution: Russia’s Continuum of Crisis 1914–1921. Cambridge (Mass.), 2002

Horváth Gizella: A fasizmus és a kommunizmus összefüggéséről. François Furet titkai. Eszmélet, 47. sz.

Iljinyicsna-Jelizarova, Anna: Lenin. In: Béládi László – Krausz Tamás: Életrajzok a bolsevizmus történetéből. ELTE, ÁJTK, 1988

Iljuhov, A. A: Zsizny v epohu peremen: matyerialnoje polozsenyije gorodszkih zsityelej v godi revoljucii i grazsdanszkoj vojni. Moszkva, ROSZSZPEN, 2007

Illerickaja, N. V.: Razrabotka Jem. Jaroszlavszkim biografiji V. I. Lenina. In: Isztorija i isztoriki. Isztorija markszizma–leninizma. Moszkva, Izdat. Polityicseszkoj Lityeraturi, Nauka, 1986, 1990. 1–2. köt.

Ivanov, Ju. M.: Csuzsoj szregyi szvoih: Poszlednyije godi zsiznyi Lenina. Moszkva, 2002

Jakovlev, A. N.: Rosszija nepovszkaja. Moszkva, Novij hronograf, 2002

Jakovlev, Je.: Zsiznyi pervaja trety. Dokumentalnoje povesztvovanyije o szemje Uljanovih. O gyetsztve i junosztyi Vlagyimira Iljicsa. Moszkva, 1985

Jazsborovszkaja, I. Sz. – Parszadanova, V. Sz.: Rosszija i Polsa. Szindrom vojni 1920 g. Moszkva, 2005

Joffe, G. Z.: Beloje gyelo. General Kornyilov. Leningrád, 1989

Joffe, G. Z.: Kolcsakovszkaja avantjura i jejo krah. Moszkva, Miszl, 1983

Jukes, Geoffrey et al: The First World War. The Eastern Front 1914–1918. Vol. 1. Oxford, Osprey Publishing, 2002

Kazancev, B. N.: Matyeriali goszudarsztvennih, partyijnih i profszojuznih organov o visztuplenyijah rabocsih na predprijatyijah Szovetszkoj Rosszii v 1918–1928 gg. Po fondam RCHIDNI i GARF. In: Trudovie konflikti v Szovetszkoj Rosszii 1918–1929 gg. Moszkva, Editorial URSZSZ, 1998

Kelet-Európa: történelem és sorsközösség. Palotás Emil 70. születésnapjára. (Szerk.: Krausz Tamás.) Budapest, ELTE Kelet-Európa Története Tanszék, 2007

Kelner, I.: Russzkaja intelligencija i „jevrejszkij voprosz” v nacsale XX veka. Ruszko-jevrejszkij i isztoriko-jevrejszkij lityeraturnij i bibliograficseszkij almanah, 2004, No. 4–5.

Kirschner Béla: Lenin a demokratikus és a szocialista forradalomról. Budapest, Kossuth, 1971

Klier, J.: Imperial Russia’s Jewish question, 1855–1881. Cambridge, 1995

Knei-Paz, Baruch: The Social and Political Thought of Leon Trotsky. Oxford, Clarendon Press, 1978 Koleszov, D. V.: V. I. Lenin: Licsnoszty i szugyba. Moszkva, Izd. Flinta, 1999

Kolganov, Andrej: Puty k szocializmu. Tragegyija i podvig. Moszkva, Ekonomika, 1990

Komintern i igyeja mirovoj revoljucii. Moszkva, Nauka, 1998

Kornai János: A gondolat erejével. Rendhagyó önéletrajz. Budapest, Osiris, 2005

Kornai János: A szocialista rendszer. Kritikai politikai gazdaságtan. Budapest, HVG, 1993

Kosztircsenko, G. V.: Tajnaja polityika Sztalina. Vlaszty i antyiszemityizm. Moszkva, M. O., 2003

Kotkin, St.: 1991 and the Russian Revolution: Sources, Conceptual Categories, Analitical frameworks. Journal of Modern History (Chicago), 1998, Vol. 70.

Kotyelenyec, Jelena: Lenin kak predmet isztoricseszkogo isszledovanyija. Novejsaja isztoriografija. Moszkva, 1999

Krasuski, Jerzy: Tragiczna niepodległosc. Polityka zagraniczna Polski w latach 1919–1945. Poznań, 2000

Krausz Tamás: Állam és demokrácia. Lenin és a húszas évek vitái. Világosság, 1981, 8–9. sz. 492–498.

Krausz Tamás: Antiszemitizmus – holokauszt – államszocializmus. Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó, 2004

Krausz Tamás: Bolsevizmus és nemzeti kérdés. Ideológiatörténeti adalékok a 20-as évekből. Világosság, 1980/11.

Krausz Tamás: Bolsevizmus és nemzeti kérdés. Adalékok a nemzeti kérdés bolsevik felfogásának történetéhez. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1989

Krausz Tamás: Az első orosz forradalom és az oroszországi szociáldemokrácia „második” szakadása. Századok, 1983/4.

Krausz Tamás: A jelCINIZMUS. In: Jelcin és a jelcinizmus. (Szerk.: Krausz Tamás.) Budapest, Magyar Ruszisztikai Intézet, 1993

Krausz Tamás: Kutatás közben. Megjegyzések a Lenin-tematikához az „új” dokumentumok fényében. Történeti Tanulmányok IX. Debreceni Egyetem, 2001

Krausz Tamás: Lenin és a lengyel–szovjet háború. In: Életünk Kelet-Európa. Tanulmányok Niederhauser Emil 80. születésnapjára

Krausz Tamás: Lenin és a zsidók. In: Kelet-Európa: történelem és sorsközösség. Palotás Emil 70. születésnapjára. (Szerk.: Krausz Tamás) Budapest, ELTE Kelet-Európa Története Tanszék, 2007

Krausz Tamás: Lenin marxizmusa. Összefoglaló tézisek. Eszmélet, 76. sz. 2007. tél, 53–68. Krausz Tamás: Lenintől Putyinig. Budapest, La Ventana, 2003

Krausz Tamás: Az Összoroszországi Alkotmányozó Gyűlés és a bolsevikok. In: Dél-Európa vonzásában. Tanulmányok Harsányi Iván 70. születésnapjára. Pécs, 2000 (Különlenyomat.)

Krausz Tamás: Pártviták és történettudomány. Viták „az orosz történelmi fejlődés sajátosságairól”, különös tekintettel a 20-as évekre. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1991

Krausz Tamás: Perestroika and the redistribution of property in the Soviet Union: political perspectives and historical evidence. Contemporary Politics Vol. 13, No. 1. 2007 March. Magyarul: A peresztrojka és tulajdonváltás. Politikai koncepciók és történelmi valóság. In: Peresztrojka és tulajdonáthelyezés. Tanulmányok és dokumentumok a rendszerváltás történetéből a Szovjetunióban (1985–1991). (Szerk.: Krausz Tamás – Sz. Bíró Zoltán.) Budapest, MRI, 2003

Krausz Tamás: A „Rövid tanfolyam” és a történelem. Világosság, 1989/3.

Krausz Tamás: „Stalin’s socialism” – today’s debates on socialism: theory, history, politics. Contemporary Politics, 2005, Vol. 11. No. 4.

Krausz Tamás: A szakszervezeti kérdés az OK(b)P X. kongresszusán (1921). A nemzetközi munkásmozgalom történetéből. Évkönyv 1981. Budapest, Kossuth, 1980

Krausz Tamás: A Szovjetunió története. Budapest, Kossuth, 2008

Krausz Tamás: Szovjet thermidor. A sztálini fordulat szellemi előzményei 1917–1928. Budapest, Napvilág, 1996

Krausz Tamás: A történetietlen politikai gazdaságtan. Eszmélet, 24. (Angolul: A historical Political Economics. Social Scientist (New Delhi) Vol. 24. No. 1–3 January–March 1996

Krausz Tamás–Mesterházi Miklós: Mű és történelem. Viták Lukács György műveiről a húszas években. Budapest, Gondolat, 1985

Krupszkaja, N. K.: Iszkra. In: Uő: Izbrannie proizvegyenyija. Moszkva, Izdat. Polityicseszkoj lityeraturi, 1988

Krupszkaja, Nagyezsda: Kak Lenin rabotal nad Markszom? In: Lenin i knyiga. Moszkva, Izd. Pol. Lit., 1964

Krzsizsanovszkij, G. M.: Velikij Lenin. Moszkva, 1968

Kun Béláról. Tanulmányok. (Szerk.: Milei György.) Budapest, Kossuth, 1988

Laqueur W.: Csornaja szotnya. Moszkva, Tekszt, 1994

Latisev, A. G.: Rasszekrecsennij Lenin. Moszkva, Izd. MART, 1966

Lefebvre, Henri: La Pensée de Lènine. Paris, Bordas, 1957

Lengyel István: A breszt-litovszki béketárgyalások. Budapest, Kossuth, 1975

Lenin. Életrajz. Szerk.: P. N. Poszpelov. Budapest, Kossuth, 3. kiadás, 1980

Lenin and the Revolutionary Party. (Introduction by Ernest Mandel.) Atlantic Highlands, NJ, Humanities Press, 1990 (paperback edition 1993)

Lenin élete. (Szerk.: P. N. Poszpelov.) Budapest, Kossuth, 1961

Lenin i lityeraturovegyenyije. Lityeraturnaja enciklopegyija XI. köt. (Red.: A. Lunacsarszkij.) Moszkva, 1932

Lenin i Szimbirszk. Szaratov, 1968

Lenin műveinek magyar bibliográfiája 1960–1969. Budapest, MSZMP KB Párttörténeti Intézete, 1970

Lenin Reloaded. Toward a Politics of Truth. (Eds.: S. Budgen, St. Kouvalekis, S. Žižek). Durham and London, Duke University Press, 2007

Lenin: the Man, the Theorist, the Leader. (Ed: Leonard Shapiro and Peter Reddaway.) New York, Praeger, 1967

Lenin V. I. Bibliografija. Red.: P. N. Poszpelov. Moszkva, Goszizdat, 1960

Lezsava, O. N. Nyelidov: M. Sz. Olminszkij Zsizny i dejatyelnoszty. Moszkva, Politizdat, 1973

Lih, Lars T.: Lenin Rediscovered: What Is To Be Done? In Context. Chicago, Haymarket Books, 2008

Loginov, Vladlen: Vlagyimir Lenin. Vibor putyi. Moszkva, Izdat. Reszpublika, 2005

Lopuhin, Jurij: Bolezny, szmertyi i balzamirovanie V. I. Lenina. Moszkva, Izdatyelsztvo Reszpublika, 1997

Losszkij, B. N.: „A »gondolat embereinek kitoloncolásáról« 1922-ben.” Sztupenyi. Filoszofszkij zsurnal, Szentpétervár, 1992, no. 1., (4)

Löwy, Michael: Zsidó messianizmus és anarchista utópiák Közép-Európában (1905–1923.) In: Zsidókérdés Kelet- és Közép-Európában. Fejlődéstanulmányok, Budapest, ELTE ÁJTK TSZ, 1985

Lukács György: Lenin. Budapest, Magvető, 1970

Lukács György: A társadalmi lét ontológiájáról. Budapest, Magvető, 1976

Lukács György: A társadalmi lét ontológiájáról. III. kötet Prolegomena. Budapest, Magvető, 1976

Lukács György: Történelem és osztálytudat. Budapest, Magvető, 1971

Lunacsarszkij A. V.: Ob antiszemityizme. Moszkva–Leningrád, 1929

Lunacsarszkij, Anatolij: Lenin i lityeraturovegyenyije. Lityeraturnaja enciklopegyija XI. köt. Moszkva, 1932

Luxemburg, Rosa: A tőkefelhalmozás. Budapest, Kossuth, 1979

Lyandres, Semion: The Bolsheviks’ „German Gold” Revisited. An Inquiry into the 1917 Accusations. The Carl Beck Papers, No. 1106, 1995

Majoros István: A lengyel–szovjet háború. Wrangel és a francia külpolitika 1920-ban. Századok, 2001, 3. sz.

Majszurjan, Alekszandr A.: Drugoj Lenin. Moszkva, Vagriusz, 2006

Makarov V. G. – Hrisztoforov, V. Sz.: Pregyiszlovie. In: Viszila vmeszto rassztrela. Deportacija intelligencii v dokumentah VCSK–GPU 1921–1923. Moszkva, Russzkij puty, 2005

Makszimova, V. A.: Leninszkaja „Iszkra” i lityeratura. Moszkva, Izdat. Nauka, Iszkra, 1975

Mandel, Ernest: Trotsky’s Marxism: a rejoinder . New Left Review, 56. sz.

Marcel, Liebman: Leninism under Lenin. London, Jonathan Cape, 1975.

Marie, Jean-Jacques: Lénine. 1870–1924. Biographie. Paris, Editions Ballard, 2004

Marx, Karl: Die Geschichte der Geheimdiplomatie des 18 Jahrhunderts. Berlin (West), Verlag Olle und Wolter, 1977

Marx, Karl: A gothai program kritikája. Széljegyzetek a német munkáspárt programjához. (1875.) MEM 19. köt.

Marx, Karl: A polgárháború Franciaországban (1871). MEM 17. köt.

Marx, Karl: A politikai gazdaságtan bírálatának alapvonalai. MEM 46/I–II. köt. 1972

Marx, Karl: Német ideológia, MEM 3. köt.

Marx, Karl: A tőke, I. köt. MEM 23. köt.

Maszlov, P. P.: Razvityije narodnogo hozjajsztva i jevo vlijanyije na borbu klasszov v 19 veke. In: Obscsesztvennoe dvizsenyije v nacsale XX veka. T. 1., Szankt-Petyerburg, 1909

Mayer, Robert: Lenin and the Practice of Dialectical Thinking. Science and Society, Vol. 63. No. 1., Spring 1999

Melnyicsenko, Vlagyimir: Fenomen i fantom Lenina. 350 miniatyur. Moszkva, 1993

Menyhárt Lajos: Az orosz társadalmi-politikai gondolkodás a századfordulón (1895–1906). Budapest, Akadémiai Kiadó, 1985

Mészáros István: Beyond Capital. Merlin Press, London, 1995

Mihutyina, I. B.: Nyekotorie problemi isztorii polszko–szovetszkoj vojni 1919–1920 gg. In: Verszalj i novaja Vosztocsnaja Jevropa. Moszkva, 1996

Miljukov, Pjotr N.: Ocserki po isztorii russzkoj kulturi. T. 1. Paris, 1937

Miller, V. I.: Revoljucija v Rosszii 1917– 1918 gg. In: Osztorozsno: isztorija! Moszkva, ETC, 1997

Mironov, B. N.: Szocialnaja isztorija Rosszii perioda imperii (XVIII–nacsalo XX v.) Genezisz licsnosztyi, demokratyicseszkoj szemji, grazsdanszkogo obscsesztva i pravovogo goszudarsztva, T. 2. Szankt-Petyerburg, 1999

Musto, Marcello: Dissemination and Reception of the Grundrisse in the World. A Contribution to the History of Marxism. (Kézirat.)

Musto, Marcello: Korunknak címzett bírálat: Karl Marx újrafelfedezéséhez. Eszmélet, 76. sz.

Nedava, Joseph: Trotsky and the Jews. Philadelphia, The Jewish Publication Society of America, 1971

A NEP tapasztalatai a Szovjetunióban. Budapest, Kossuth, 1975

Niederhauser Emil: Lenin és a nemzeti kérdés. In: Nemzet és kisebbség. Válogatott tanulmányok. Budapest, Lucidus, 2001, 65–83.

Niederhauser Emil: Lenin i nacionalnij voprosz. Budapest, 1970. Különlenyomat

Niederhauser Emil: Nemzet és kisebbségek. Válogatott tanulmányok. Budapest, Lucidus, 2001

Niederhauser Emil: A nemzeti megújulási mozgalmak Kelet-Európában. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1977

Niederhauser Emil: A szlavofilek történetszemléletéhez. Acta Universitatis Debreceniensis de L. K. nominatae. Series Historica, Debrecen, 1966

Nove, Alec: Lenin as Economist. In: Lenin: the Man, the Theorist, the Leader. (Ed. Leonard Shapiro and Peter Reddaway.) New York, Praeger, 1967

Obscsesztvennoje dvizsenyije v nacsale XX veka. T. 1., Szankt-Petyerburg, 1909

Ojzerman, T. I.: Opravdanyije revizionyizma. Moszkva, Kanon+, ROOI Reabilitacija, 2005

Omeljancsuk, I. V.: Szocialnij szosztav csernoszotyennih partij v nacsale XX veka. Otyecsesztvennaja isztorija, 2004, 2. sz.

Osztorozsno: isztorija! Moszkva, ETC, 1997. (V. I. Miller halála után megjelent tanulmányokat tartalmazó emlékkötet.)

Osztrovszkij, I. V.: P. A. Sztolipin i ego vremja. Novoszibirszk, Nauka, 1992

Önkormányzás vagy az elitek uralma. (Szerk.: Krausz Tamás – Tütő László.) Budapest, Liberter Kiadó, 1995

Palotás Emil: A Balkán-kérdés az osztrák–magyar és az orosz diplomáciában. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1972

Pannekoek, Anton: Lenin as Philosopher, A Critical Examination of the Philosophical Basis of Leninism. New York, 1948

Pantyin, I. K.: Szocialisztyicseszkaja miszl v Rosszii: perehod ot utopii k nauke. Moszkva, Polit. Izdat., 1973

Pantyin, I. K.: Isztoricseszkije szugybi markszizma. Vesztnyik Rosszijszkoj Akagyemii Nauk, 2006. 8. sz.

Party, State and Society in the Russian Civil War. Explorations in Social History. (Eds: D. P. Koenker, W. G. Rosenberg, R. G. Suny.) Bloomington, Indiana University Press, 1992

Pastor, Peter: Hungary between Wilson and Lenin: the Hungarian revolution of 1918–1919 and the Big Three. New York, East European Quarterly, 1976

Pavljucsenkov, Sz. P.: Jevrejszkij voprosz v revoljucii, ili o pricsinah porozsenija bolsevikov na Ukrainye v 1919 godu. In: Uő: Vojennij kommunyizm: vlaszty i masszi. Moszkva, 1997

Pavljucsenkov, Sz. P.: Vojennij kommunyizm: vlaszty i masszi. Moszkva, 1997

Peresztrojka és tulajdonáthelyezés. Tanulmányok és dokumentumok a rendszerváltás történetéből a Szovjetunióban (1985–1991). (Szerk.: Krausz Tamás – Sz. Bíró Zoltán.) Budapest, MRI, 2003

Pinkus, Benjamin: The Jews of the Soviet Union. The History of a National Minority. Cambridge, N. Y., Sidney, Cambridge University Press, 1989

Pipes, Richard: Social Democracy and St Petersburg’s Labor Movement 1885–1897. Cambridge, MA, Harvard University Press, 1963

Pipes, Richard: Sztruve: levij liberal 1870–1905. I. köt. és Pravij liberal II. köt. Moszkva, Moszkovszkaja skola polityicseszkih isszledovanyij, 2001

Platten, F.: Lenin iz emigracii v Rossziju. Moszkva, Moszkovszkij rabocsij, 1990

Pokrovszkij, N. N.: Bevezető tanulmány. In: Politbjuro i cerkov 1922–1925. ROSZSZPEN, Moszkva, 1997

Pokrovszkij, N. N.: Isztocsnyikovegyenyie szovetszkogo perioda. Dokumenti Politbjuro pervoj polovini 1920-h godov. In: Arheograficseszkij Jezsegodnyik za 1994. Moszkva, 1996. sz. 18–46.

Polan, J.: Lenin and the End of Politics. London, Methuen, 1984

A polgárháború a Szovjetunióban. 1918–1922. 2., bőv. kiadás. Budapest, Kossuth Könyvkiadó, 1964

Protaszov, L. G.: Vszerosszijszkoe ucsregyityelnoje szobranyije, isztorija, rozsgyenyija i gibeli. Moszkva, ROSZSZPEN, 1997

Regelszon, L.: Tragegyija Russzkoj Cerkvi. 1917–1945. Paris, 1977

Réti László: Lenin és a magyar munkásmozgalom. Budapest, Kossuth, 1970

Ripp Géza: Imperializmus és reformizmus. Budapest, Kossuth, 1982 Rosszija v nacsale XX veka. In: A. N. Szaharov: VVegyenyije. Novij hronograf, Moszkva, 2002

Scherrer, Jutta: Culture prolétarienne et religion socialiste entre deux revolutions: Les Bolsheviks de gaushe. Europa, 1979. 2/2.

Scherrer, Jutta: The Relationship between the Intelligentsia and Workers: the cases of Party schools in Capri and Bologna. repositories.cdlip.org/ – PDF

Service, Robert: Lenin. Minszk, Poppuri, 2002 (oroszul), 26–27. Magyarul: Lenin. Egy forradalmár életrajza. Budapest, Park Könyvkiadó, 2007

Service, Robert: Lenin: a Political life. Vol. I– III. London, Macmillan Press LTD, 1985–1995

Setyinov, Ju. A.: Melkoburzsoaznie partyii v Kronstadtszkom mjatyezse 1921 goda. Vesztnyik Moszkovszkogo Unyiverszityeta, 1974, 3. sz.

Shub, David: Lenin. Baltimore etc., Penguin Books, 1967

Sikman, A. P.: Gyejatyeli otyecsesztvennoj isztorii. Biograficseszkij szpravocsnyik. Moszkva, 1997

Sipos Péter: A Nemzetközi Szakszervezeti Szövetség és az 1920 évi lengyel–szovjet háború. In: El a kezekkel Szovjet-Oroszországtól. Budapest, Kossuth, 1979

Siskov, Vjacseszlav: Színielőadás Ogrizovo faluban. In: A négylábú tyúk. Mai szovjet szatírák. (Válogatta és az utószót írta: Bratka László.) Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1984

Somogyi Erika: Magyarország részvételi kísérlete az 1920-as lengyel–szovjet háborúban. Történelmi Szemle, 1986/2.

Steffens, J. L.: The autobiography of Lincoln Steffens. Complete in one volume. New York, [1931]

Stejn, M. G.: Uljanovi i Lenini. Tajni rodoszlovnoj i pszevdonima. VIRD, Szankt-Petyerburg, 1997

Swain, Geoffrey: The Origins of the Russian Civil War. Essex, Longman, 1996

Szabó András György: Marx és az államszocializmus. Eszmélet, 4. (1990. március)

Szabó András György: A proletárforradalom világnézete. A filozófia bírálata. Budapest, Magvető, 1977

Szabó Márton: Politikai idegen. Budapest, L’Harmattan, 2006

Szaharov, V. A.: „Polityicseszkoje zavascsenyije” Lenina. Realnoszty isztorii i mifi polityiki. Moszkva, Izdat. Moszkovszkogo Unyiverszityeta, 2003

Szakszervezetek és államhatalom. Dokumentumok a szovjet-oroszországi szakszervezetek történetéből 1917–1923. (Szerk.: Béládi László.) Budapest, ELTE ÁJTK, 1985

Szamuely László: Az első szocialista gazdasági mechanizmusok. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1971

Székely Gábor: Kun Béla a Kommunista Internacionáléban. In: Kun Béláról. Tanulmányok. Budapest, Kossuth, 1988

Szekfű Gyula: Lenin. Budapest, Magyar–Szovjet Művelődési Társaság, 1948

Szigeti Péter: Világrendszernézőben. Globális „szabad verseny” – a világkapitalizmus jelenlegi stádiuma. Budapest, Napvilág Kiadó, 2005

Sziklai László: A materializmus és empiriokriticizmus történelmi tanulságai. In: Történelmi lecke haladóknak. Budapest, Magvető, 1977

Szilágyi Ákos: „Totális temetés.” 2000, 1993, 5. sz.

Szilvin, M. A.: Lenin v period zarozsgyenyija partyii. Moszkva, 1958

Sztruve, P.: Lenin kak cselovek. Otrivki i voszpominanyija. Novoje Russzkoje szlovo, (New York), 1976. január 25.

Tarle, E. V.: Germanszkaja orientacija i P. N. Durnovo. Biloe, 1922. No. 19.

Therborn, Göran: A dialektika után. Radikális társadalomelmélet a posztkommunista világban. Eszmélet (2007. tél) 76. 40–41.

Tirkova, Viljamsz: Na putyah k szvobogye. New York, 1952

Trudovie konflikti v Szovetszkoj Rosszii 1918–1929 gg. Moszkva, Editorial URSZSZ, 1998

Tütő László – Krausz Tamás: Lenin a szocializmusba való politikai átmenet időszakáról. Társadalmi Szemle, 1984, 7–8. sz.

Tucker, Robert C.: Lenin’s Bolshevism as a Culture in the Making. In: Bolshevik Culture. Experiment and Order in the Russian Revolution. (Eds. Abbott Gleason, Peter Kenez, and Richard Stittes.) Bloomington, Indiana University Press, 1985

Tumarkin, Nina: Lenin Lives! The Lenin Cult in Soviet Russia. Cambridge–London, Harvard University Press, 1983

Tyutyukin, Sz. V.: Pervaja rosszijszkaja revoljucija i G. V. Plehanov. Moszkva, Nauka, 1981

Uljanova, Olga Dmitrijevna: Rodnoj Lenin. Moszkva, ITRK, 2002

Urilov, I. H.: Martov – polityik i isztorik. Moszkva, 1997

Válaszúton. (Szerk.: Krausz Tamás és Tütő László.) Budapest, ELTE ÁJTK, 1988.

Varga Lajos: Az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt első, 1903-as agrárprogramja. Párttörténeti Közlemények, 1978, 3. sz.

Velikanova, Olga: Lenin alakja a 20-as évek tömegtudatában. Eszmélet, 20. sz. (1993. dec.) Volkogonov, Dmitrij, A.: Lenin: isztoricseszkij portret. T. 1–2. Moszkva, Novosztyi, 1994

Volkov, F. D.: Velikij Lenin i pigmei isztorii. Moszkva, 1996

Wade, Rex A.: Revolutionary Russia: New Approaches. London, Routledge, 2004

What is to be Done? Leninism, Antileninizm and the Question of Revolution Today (Eds.: W. Bonefeld and S. Tischler.) Aldershot, Ashgate, 2002

Williams, Robert: The other bolsheviks: Lenin and his critics 1904–1914. Bloomington, 1986

Wirth Ádám: Lenin, a filozófus. Kossuth, 1971

Zalesszkij, K. A.: Imperia Sztalina. Biograficseszkij enciklopegyicseszkij szlovar. Moszkva, Vecse, 2000.

Zetkin, Clara: Visszaemlékezések Leninre. Kossuth, 1957

Zilberstejn, Sz.: Molodoj Lenin v zsiznyi i za rabotoj. Po voszpominanyijam szovremennyikov i dokumentam epohi. Moszkva, 1929

Žižek, Slavoj: Afterwords: Lenin’s Choice. In: S. Žižek (ed.): Revolution at the Gates. London, Verso, 2002

Žižek, Slavoj: 13 opitov o Lenine. Izdatyelsztvo Ad Marginem, Moszkva, 2003

Zsidókérdés Kelet- és Közép-Európában. Fejlődéstanulmányok, Budapest, ELTE ÁJTK TSZ, 1985

Időrendi áttekintés, 1917–1924*

1917

január–február Élelmiszer- és tüzelőhiány a fővárosban. Állandósulnak a sztrájkok, tüntetések a háború és az önkényuralom ellen, a létfeltételek javításáért.

február 23. (március 8.) Több ezres éhségtüntetés a nemzetközi nőnap alkalmából, amely általános sztrájkba megy át. Megkezdődik a második orosz forradalom: a monarchia megdöntése, újra megalakulnak a szovjetek.

február 27. (március 12.) A cár a főhadiszállásról küldött üzenetében a dumát vádolja, és feloszlatja az „engedetlen” testületet. A képviselők azonban együtt maradnak. – A Tauriai Palotában mensevik és eszer befolyás alatt megalakul a Petrográdi Szovjet. Elnöke a mensevik Nyikolaj Csheidze, helyettesei a trudovik Alekszandr Kerenszkij és a szintén mensevik Matvej Szkobelev.

február 28. (március 13.) A duma ideiglenes bizottsága bejelenti, hogy átveszi a hatalmat. Menesztik a cári kormány minisztereit.

március 2. (15.) II. Miklós a pszkovi pályaudvaron különvonatában fogadja a duma küldötteit, az oktobrista Alekszandr Gucskovot és a monarchista Vaszilij Sulgint, és kérésükre lemond a trónról öccse, Mihail Alekszandrovics nagyherceg javára. A megalakuló Ideiglenes Kormány élére a kadet Georgij Lvov herceget nevezi ki, aki magának tartja fenn a belügyi tárcát is (külügy: a kadet Pavel Miljukov, hadügy: az oktobrista Alekszandr Gucskov, igazságügy: a trudovik Alekszandr Kerenszkij stb.). Kezdetét veszi a polgári kormány és a szocialista Petrográdi Szovjet (mensevik-eszer többség) „kettős hatalma”. Mihail nagyherceg még aznap lemond trónigényéről.

március 4. (17.) Kijevben megalakul a szeparatista Ukrán Központi Rada (nemzeti tanács). Részt vesznek benne az ukrán szociáldemokraták, eszerek és a kispolgári pártok. Elnöke az eszer Mihail Grusevszkij történész, helyettese Vologyimir Vinnyicsenko író.

március 8. (21.) A szovjetek követelésére letartóztatják és házi őrizetben tartják Nyikolaj Romanovot (II. Miklós), miközben az Ideiglenes Kormány az angliai emigrációt készíti elő számára.

március 9. (22.) Az Ideiglenes Kormány a Kaukázuson túli területek irányítására Különleges Bizottságot állít fel Tifliszben (Tbiliszi). [1917. november 15-ig (28-ig) működik.]

március 17. (30.) A kormány elismeri Lengyelország elszakadását.

április 4. (17.) Az emigrációból hazatérő Lenin bekapcsolódik a forradalmi folyamat irányításába. Kifejti a proletárforradalom lehetőségét és feladatait (Áprilisi tézisek).

április 14. (27.) Vlagyimir Lvov, a Szent Szinódus új főügyésze, miután március folyamán sorban leváltotta a Raszputyin támogatásával egyházi főméltóságokba jutott papokat, kicseréli a szinódus tagjait is. (14 püspököt bocsátanak el a sztareccel való érdek-összefonódás miatt.)

április 18. (május 1.) Pavel Miljukov külügyminiszter jegyzéket intéz a szövetségesekhez, amelyben bejelentik, hogy az Ideiglenes Kormány a végső győzelemig folytatja a háborút.

április 24–29. (május 7–12.) Az OSZD(b)MP „áprilisi” konferenciája Petrográdban. Tárgyal a szovjetekhez való viszonyról, a pártprogramról, az agrár- és szervezeti kérdésről, a békekonferenciáról, a forradalmi folyamat jellegéről. Lenin szerint a polgári demokratikus forradalom befejeződött. Kamenyev és Sztálin ezt az álláspontot nem fogadja el.

május 3. (16.) A kormány belebukik háborús külpolitikájába. Menesztik Pavel Miljukovot és Alekszandr Gucskovot.

május 4–28. (17–június 10.) A Parasztküldöttek I. Összoroszországi Kongresszusa Petrográdban. A föld „szocializálását” (egyenlősítő szétosztását) követeli. Eszer vezetőséget választ.

május 8. (19.) Létrejön az Ideiglenes Kormány és a „szocialisták” első koalíciója. A kormányba hat szocialista minisztert vonnak be.

június 18. (július 1.) Alekszandr Kerenszkij hadügyminiszter támadást rendel el a délnyugati fronton, amely a kezdeti sikerek után összeomlik.

június vége Az Ideiglenes Kormány elismeri az Ukrán Központi Rada által választott Főtitkárságot ukrán ideiglenes kormánynak. A Rada június 10-én (23-án) bejelentette Ukrajna autonómiáját.

július 3–4. (16–17.) A Kerenszkij-offenzíva kudarca tüntetők ezreit viszi ki az utcára. A bolsevikok a felvonulók élére állnak, de a vezetés a forradalmat korainak tarja. A kormány a bolsevik pártot betiltja, letartóztatások kezdődnek, a bolsevik párt illegalitásba kényszerül. Lenin ellen elfogatóparancsot adnak ki július 7-én (20-án), amelynek aláírója Andrej Visinszkij jobboldali mensevik. Július 5-én (18-án) betiltják a Pravdát. A forradalom fejlődésének demokratikus szakasza lezárul.

július 24. (augusztus 6.) Megalakul a második koalíciós kormány. A miniszterek zöme mensevik vagy eszer.

július 26. – augusztus 3. (augusztus 8–16.) Az OSZD(b)MP VI. (illegális) kongresszusa Petrográdban. Elfogadja a fegyveres felkelés és a proletárdiktatúra kivívásának, a föld nacionalizálásának tervét. Lev Trockij és az ún. kerületköziek (Anatolij Lunacsarszkij, Adolf Joffe, David Rjazanov, Mojszej Urickij, Konsztantyin Jurenyev) belépnek a bolsevik pártba.

augusztus 2. (15.) A kormány rendeletet ad ki arról, hogy az állam belső biztonságát veszélyeztető elemekkel szemben bírósági eljárás nélkül lehet fellépni.

augusztus 12–15. (25–28.) Kadet követelésre az Ideiglenes Kormány Moszkvában összehívja az ún. Állami Tanácskozást. (2500 tagjából 488 volt dumaképviselő, 129 parasztküldött, 100 munkás- és katonaküldött, 147 a városi dumák képviselője, 117 a hadsereg és flotta képviselője, 313 szövetkezeti képviselő, 150 az ipari és banktőke képviselője, 176 a szakszervezetektől, 118 a zemsztvóktól van jelen, 83 az értelmiséget, 24 a papságot, 58 a nemzetiségeket képviseli. Kornyilov és Kalegyin tábornokok, Miljukov és Sulgin felszólalásaikban a szovjetek és a hadsereg társadalmi ellenőrzésének felszámolását követelik.)

augusztus 25–30. (szeptember 7–12.) Lavr Kornyilov monarchista tábornok, az orosz hadsereg főparancsnoka lemondásra szólítja fel a Kerenszkij-kormányt, de Petrográd ellen irányított csapatait a munkások megállítják. A tábornokot letartóztatják Mogiljovban.

augusztus 31. (szeptember 13.) A Petrográdi Szovjet bolsevik határozatot fogad el a hatalomról. Elnöke Lev Trockij lesz.

szeptember 1. (14.) A Kornyilov-lázadáskor a tábornokot támogató kadet miniszterek kiválása miatt szétesett Ideiglenes Kormány helyébe lépő öttagú direktórium Kerenszkij vezetésével kikiáltja a köztársaságot.

szeptember 5. (18.) A Moszkvai Szovjet bolsevik többségűvé alakul.

szeptember 14–22. (27–október 5.) Petrográdban összeül az ún. Összoroszországi Demokratikus Tanácskozás. A tanácskozás az Alkotmányozó Gyűlés összehívásáig saját soraiból egy előparlamentet rendel a megalakítandó új Ideiglenes Kormány mellé.

szeptember 25. (október 8.) Megalakul a harmadik koalíciós Ideiglenes Kormány. Elnöke és a legfelsőbb főparancsnok Alekszandr Kerenszkij.

október 7. (20.) A petrográdi Mária-palotában megnyílik az előparlament (az Orosz Köztársaság Ideiglenes Tanácsa). [555 tagjából 135 eszer, 92 mensevik, 75 kadet, 58 bolsevik, 30 enesz (népi szocialisták). A fennmaradó 165 hely különböző tőkés, földbirtokos csoportok és nemzetiségi eszerek, mensevikek, bundisták stb. között oszlik el. A bolsevik képviselők a megnyitás napján tüntetően elhagyják a termet. Az előparlament október 25-ig (november 7-ig) ülésezik, amikor a felkelők feloszlatják.

október 9. (22.) A Petrográdi Szovjet ülésén határozatot hoznak a Pertográdi Forradalmi Katonai Bizottság létrehozásáról. Az FKB a fegyveres felkelés legfőbb szervévé válik.

október 10. (23.) A bolsevik KB ülésén (10 a 2 ellenében) határozatot hoznak a forradalom elkerülhetetlenségéről és a fegyveres felkelés napirendre tűzéséről.

október 18. (31.) Lev Kamenyev és Grigorij Zinovjev KB-tagok nyilvánosságra hozzák Gorkij lapjában, a Novaja zsiznyben véleményüket a fegyveres felkelés időszerűtlenségéről.

október 24. (november 6.) A hadapródiskolások rajtaütnek a bolsevik Rabocsij puty c. napilapot előállító „Trud” nevű nyomdán. A Rabocsij puty az Ideiglenes Kormány által betiltott Pravda fedőneve. 1917. szeptember 3. (16.) és október 26. (november 8.) között jelent meg. Az Ideiglenes Kormány a Szmolnij elleni támadásra, a bolsevik vezetők letartóztatására készül. – Lenin az illegalitásból levélben követeli a KB-tól a fegyveres felkelés azonnali megkezdését. A vöröskatonák éjszaka hozzákezdenek a főváros stratégiailag fontos pontjainak megszállásához.

október 25. (november 7.) Reggelre a felkelők kezén vannak a pályaudvarok, telefonközpontok, posták, hidak, az Állami Bank. 10.25-kor a felkelést irányító Forradalmi Katonai Bizottság (élén Lev Trockij) kiáltványban tudatja, hogy megdöntötte az Ideiglenes Kormányt. 13.00-ra a vörösgárdisták elfoglalják a hadikikötőt és a tengerészet főhadiszállását. 21.40-kor az Auróra jelére megindul a Téli Palota „ostroma”, ahol a megadást visszautasító Ideiglenes Kormány székel. 22.40-kor megnyílik a Szmolnijban a Munkás- és Katonaküldöttek Szovjetjeinek II. Összoroszországi Kongresszusa. Lenin bejelenti, hogy minden hatalmat a szovjetek vettek a kezükbe. A bolsevik többségű kongresszusról a mensevik és eszer képviselők zöme eltávozik. – Moszkvában este a Városi Duma épületében kadetokból, jobboldali mensevikekből és eszerekből létrejön a Társadalmi Biztonság Bizottsága nevű ellenforradalmi szervezet, amelynek őrsége karszalagot hordó helyi tisztiiskolásokból kerül ki. A vörösökkel szemben „fehéreknek”, „fehérgárdistáknak” hívják magukat.

október 26. (november 8.) Hajnali 2.10-kor a forradalmárok elfoglalják a Téli Palotát. Vlagyimir Antonov-Ovszejenko letartóztatja az Ideiglenes Kormány tagjait, az elmenekült Alekszandr Kerenszkij kivételével. A szovjetek kongresszusa elfogadja a békéről és a földről szóló dekrétumot. Megalakul az első szovjet kormány, a Népbiztosok Tanácsa (NT). Elnöke: Vlagyimir Uljanov (Lenin). A népbiztosok a következők: belügyi: Alekszej Rikov, külügyi: Lev Bronstein (Trockij), földművelésügyi: Vlagyimir Miljutyin, munkaügyi: Alekszandr Sljapnyikov, hadügyi és haditengerészeti: Vlagyimir Ovszejenko (Antonov), Nyikolaj Krilenko és Pavel Dibenko, kereskedelem- és iparügyi: Viktor Nogin, közoktatásügyi: Anatolij Lunacsarszkij, pénzügyi: Ivan Szkvorcov, (Sztyepanov), nemzetiségügyi: Joszif Dzsugasvili (Sztálin) és mások.

november 1. (14.) Gatcsinában a bolsevikok letartóztatják Pjotr Krasznovot, az ellenforradalmi katonai szervezkedés egyik vezéralakját. Ukrajnában a szeparatista polgári kormány kezébe kerül a hatalom. Alekszandr Dutov ezredes, az orenburgi kozákok atamánja háborút indít a szovjetkormány ellen.

November 2. (15.) Alekszej Kalegyin fellázad a doni kozákok élén. – Megjelenik a Lenin fogalmazta Deklaráció Oroszország népeinek jogairól, amelyben a forradalmi hatalom egyenlőséget, szuverenitást és a nemzeti önrendelkezés lehetőségét deklarálja (beleértve az állami különválást is).

november 3. (16.) Az október 25. (november 7.) óta tartó véres utcai harcok után Moszkvában győz a szovjethatalom.

november 5. (18.) Az összorosz egyházi zsinat Tyihon moszkvai metropolitát választja az 1721 óta először visszaállított pátriárka méltóságra.

november 7. (20.) A központi Rada kikiáltja az Ukrán Népköztársaságot, de nem szól az Orosz Birodalomból való kiválásról. Tárgyalásokba kezd az NT-vel.

november 8. (21.) Javaslat a szövetséges antanthatalmaknak, hogy kezdjenek béketárgyalásokat az ellenséggel.

november 11. (24.) Az NT dekrétumban szünteti meg a feudális jellegű kiváltságokat (rendek, rangok, fokozatok). A kereskedő- és polgári társaságok vagyonát a városi önkormányzatoknak adják át, de a végrehajtásért már az újonnan alakult helyi szovjetek a felelősek. – Jekatyerinodarban (Krasznodar) a kubanyi kozákság tanácsa (Rada) kormányt alakít és bejelenti a Kubany-vidék önállóságát.

november 15. (28.) Tifliszben (Tbiliszi) az Ideiglenes Kormány által felállított Különleges Bizottság helyett grúz, örmény és azerbajdzsán mensevik-eszer irányzatú politikusokból megalakul a Kaukázuson Túli Komisszariátus, amely nem ismeri el a szovjethatalmat. Vezetője, a grúz mensevik ügyvéd, Jevgenyij Gegecskori a Kubanyi Rada fehér atamánjával, valamint a tereki és dagesztáni kozákokkal keres kapcsolatot.

november 18. (december 1.) Vlagyivosztok irányítása a helyi szovjetek kezébe kerül.

november 19–28. (december 2–11.) Az eszer pártból a bolsevikokkal való együttműködés miatt kizárt balszárny (Marija Szpiridonova, Borisz Kamkov, Mark Natanszon) önálló párttá alakul.

november 20. (december 3.) Letartóztatják Nyikolaj Duhonyin tábornokot, a főhadiszállás parancsnokát, mert megtagadta az NT utasítását, és nem kezdeményezett fegyverszüneti tárgyalásokat a németekkel. A feldühödött tömeg agyonveri a mogiljovi vasútállomáson, mert letartóztatása előtt kiengedte a börtönből a Kornyilov-lázadást követően elfogott tiszteket.

november 23. (december 6.) Finnország bejelenti függetlenségét.

november 26–29. (december 9–12.) Üzbég, kazah, kirgiz és tádzsik muszlim vezetők Kokandban kormányt alakítanak, amely Turkesztán Szovjet-Oroszországtól való elszakadásáért küzd.

november 28. (december 11.) Az NT dekrétuma a nép ellenségének nyilvánítja és törvényen kívül helyezi a kadet pártot. A párt illegalitásba vonul. – Tyihon pátriárka kiátkozza a szovjethatalmat, és ellenállásra szólítja fel a hívőket a bolsevikok elleni harcban.

november Taskentben összeül a Turkesztáni Munkás-, Paraszt- és Katonaküldöttek Szovjetjeinek Kongresszusa. A kongresszuson megválasztott forradalmi kormány minden tagja orosz nemzetiségű. A turkesztáni kormány 14 vezetője közül csak 4 tagja a bolsevik pártnak. A taskenti kormány erői leverik a kazah Musztafa Csokajev vezette kokandi ellenkormányt.

november–december Még az Ideiglenes Kormány által meghirdetett alkotmányozó nemzetgyűlési választások. A 79 választókörzetből csak 65-ben zajlik le, így 90 millió helyett csak 45 millió választó akaratát fejezi ki. Eredménye: eszerek 40,4%, orosz és nemzeti polgári pártok 28,3%, bolsevikok 24%, kadetok 4,7%, mensevikek 2,6%.

december eleje 6 baloldali eszer bekerül az NT-be.

december 2. (15.) Breszt-Litovszkban fegyverszünetet írnak alá Oroszország és a központi hatalmak között.

december 3. (16.) Az NT kiáltványa elismeri az ukrán nép jogát a szuverenitásra, de a Központi Radát ellenforradalminak bélyegzi.

december 7. (20.) Az NT határozata az Összoroszországi Rendkívüli Bizottság (VCSK vagy Cseka) megalakításáról. Elnöke: Feliksz Dzerzsinszkij. Feladata az ellenforradalmi és szabotázsakciókkal szembeni fellépés.

december 9. (22.) A központi hatalmakkal folytatott béketárgyalások kezdete Breszt-Litovszkban. Németország 150 ezer km² kiürítését követeli.

december 11–12. (24–25.) A bolsevikok támogatásával Harkovban összeül az I. Összukrán Szovjetkongresszus, amely törvénytelennek nyilvánítja a Központi Radát, és Ukrajnát szovjetállamnak deklarálja. (Harkov 1934-ig marad főváros.)

december 15. (28.) A mensevik, eszer, bundista és nemzeti erők összefogásával 1917 júliusában alapított Belorusz Rada vezetésével Minszkben megnyílik az Összukrán Kongresszus, amely nem ismeri el a szovjethatalmat.

december 16. (29.) NT-dekrétum a hadsereg demokratizálásáról. (A teljes hatalmat a katonatanácsok kezébe kell letenni, a parancsnoki kart választják, a cári tisztek mellé politikai biztosokat – komisszárokat – neveznek ki.)

december 18. (31.) NT-dekrétum ismeri el Finnország függetlenségét.

december 23. (1918. január 5.) Lloyd George és Clemenceau angol–francia titkos egyezményt köt az Oroszország elleni intervencióról.

december 26. (1918. január 8.) A forradalmi erők megkezdik a harcot a Rada ellen a jobb parti Ukrajnában a szovjethatalom megteremtéséért.

1918

január Románia megszállja Besszarábiát. – A bolsevik párton belül a lenini irányvonallal szemben megszerveződik a magát „baloldali kommunistának” nevező frakció. Vezetőjük Nyikolaj Buharin és Jevgenyij Preobrazsenszkij, Karl Radek (Sobelsohn), Georgij (Jurij) Pjatakov és Valerian Oszinszkij (Obolenszkij). Az imperializmussal való kompromisszumok elutasítása jegyében ellenzik a breszti béketárgyalásokat.

január 5–6. (18–19.) Összeül az Alkotmányozó Gyűlés Petrográdban. A bolsevikok a gyűlést feloszlatják.

január 10–18. (23–31.) Összehívják a Munkás-, Katona- és Parasztküldöttek III. Összoroszországi (egyesített) Kongresszusát, amely soraiból megválasztja az Összoroszországi Központi Végrehajtó Bizottságot (ÖKVB). Elnöke: Jakov Szverdlov. (Tagjai közül 160 bolsevik, 125 baloldali eszer, 7 maximalista eszer, 7 jobboldali eszer, 2 mensevik, 3 anarchista, 3 mensevik-internacionalista.)

január 11. (24.) A Központi Rada kikiáltja Ukrajna függetlenségét. A Vörös Hadsereg elől Kijevből Volonyinba menekült Központi Rada január 27-én (február 9-én) Németország és a Monarchia segítségét kéri. – A bolsevik párt KB-ülésén a breszti béketárgyalások kapcsán a súlyos német követelések miatt három irányzat alakul k: 1. a kényszerű különbéke hívei [Vlagyimir Lenin, Grigorij Zinovjev, Grigorij Szokolnyikov (Brilliant), Joszif Sztálin, 2. a forradalmi háború hívei (Nyikolaj Buharin, Jevgenyij Preobrazsenszkij], 3. egyoldalú leszerelés, de a békeszerződés alá nem írása („se béke, se háború”): Lev Trockij, Adolf Joffe, Nyikolaj Kresztyinszkij.

január 15. (28.) NT-dekrétum a Munkás-Paraszt Vörös Hadsereg felállításáról.

január 21. (február 3.) Az NT dekrétumot ad ki a – nemzetiségügyi népbiztosok mellett működő – Zsidó Ügyek Népbiztosságának létrehozásáról, amelynek élére Sz. Dimansteint nevezik ki .

január 21. (február 3.) Az ÖKVB határozata alapján minden külföldi adósság kifizetését leállítják.

január 31. (február 13.) Az NT a kaukázusi ügyekben tejhatalmú megbízottjává nevezi ki a bakui bolsevik Sztyepan Saumjant (álnéven Szurent).

február Török csapatok Kelet-Örményországot, német és török alakulatok Dél- Grúziát kezdik megszállni.

február 10. A külügyi népbiztos, Lev Trockij megszakítja a németekkel folytatott béketárgyalásokat a területrabló feltételek miatt.

február 11. Dekrétum a Vörös Flotta felállításáról.

február 16. Litvánia bejelenti függetlenségét.

február 18. Kis létszámú, német alakulatok indulnak Petrográd ellen.

február 21. Az NT dekrétuma a Csekát „rendkívüli intézkedések” foganatosítására hatalmazza fel. Ez 1918. szeptember 5-ig csak a köztörvényes bűnözők kivégzésére ad lehetőséget statáriális eljárással.

február 23. Tifliszben az Alkotmányozó Nemzetgyűlésbe megválasztott Kaukázuson túli küldöttekből megalakul a Kaukázuson Túli Szejm. A németek megközelítik Pszkov és Narva térségét. A hadseregben és a városokban röplapokon kihirdetik a Veszélyben a szocialista haza! c. dekrétumot, amelyet az NT február 21-én fogadott el.

február 24. Észtország bejelenti függetlenségét.

március 3. Georgij Csicserin külügyi népbiztoshelyettes aláírja – a visszahívott Lev Trockij helyett – a breszti békét. Szovjet-Oroszország területi vesztesége mintegy 1 millió km² csaknem egész Ukrajna.

március eleje 56 petrográdi üzem munkástanácsai képviselőinek értekezletén tiltakoznak a gyárak munkásellenőrzésének megszüntetése miatt. Önkényeskedéssel vádolják az NT-t, követelik a szovjetek újraválasztását, a breszti béke felbontását. Ezzel kezdetét veszi az ún. „meghatalmazottak mozgalma” (dvizsenyije upolnomocsennih), amely 1918. július elejéig létezik.

március 6–8. Az OSZD(b)MP VII. (rendkívüli) Kongresszusa két napirendi pontot tárgyal. Elfogadja a breszti békét, illetve megvitatja a készülő új pártprogramot. A párt felveszi az Oroszországi Kommunista (bolsevik) Párt – OK(b)P – nevet.

március 9. Angol csapatok murmanszki partraszállásával megindul az intervenció. (Áprilisban japán, augusztusban amerikai partraszállás Vlagyivosztokban, májusban angol–német csapatok hatolnak be a Kaukázusba.)

március 11. A front közelsége miatt a szovjetkormány Moszkvába költözik. (12-én Moszkvát nyilvánítják az új fővárossá.)

március 14–16. Összeül a Szovjetek IV. (rendkívüli) Összoroszországi Kongresszusa Moszkvában, és ratifikálja a breszti békét. A ratifikálás elleni tiltakozásul a baloldali eszer párt visszahívja képviselőit az NT-ből.

március 24. Az Oroszországi Kommunista (bolsevik) Párt Magyar Csoportjának (Kun Béla, Szamuely Tibor, Pór Ernő stb.) alakuló ülése Moszkvában, a Drezda Szállodában. – Minszkben a Belorusz Radából megalakított, lengyel, majd német katonai erőre támaszkodó Belorusz Népköztársaság kormánya bejelenti függetlenségét.

április 1. Az ÖKVB dekrétuma törli az állami szimbólumok sorából a fehér–kék–vörös trikolórt.

április 22. A tifliszi szejm bejelenti, hogy a Kaukázuson túli területek ezentúl egyetlen független, föderatív államot alkotnak. A kormány élére a grúz mensevik Akakij Cshenkelit választják meg.

április 25. Kikiáltják a Bakui Kommünt. – Bakuban már 1917. október 31-én (november 13-án) kinyilvánították a szovjethatalom győzelmét, de a városi tanácsból csak 1918 áprilisára sikerül kiszorítani a muszavatistákat, akiknek 1918. március 30-án kirobbantott felkelését a bolsevikok, a baloldali eszerek és a baloldali mensevikek leverték. A kommün 97 napig él.

április 28. Az Ukrajnát megszálló német csapatok parancsnoka (Hermann von Eickhorn tábornok) feloszlatja a Központi Radát. Német nyomásra a fő hatalmat a monarchista Pavlo Szkoropadszkij tábornok, II. Miklós volt szárnysegédje szerzi meg, akit április 29-én a „földművesek kongresszusa” formálisan is Ukrajna hetmanjává választ.

április 30. Taskentben kikiáltják a Turkesztáni Autonóm Szovjetköztársaságot. Fennhatósága alól a polgárháború során több kisebb kánság és emírség válik ki.

április A Cseka felszámolja a petrográdi anarchista szervezeteket. – A Vörös Hadseregben bevezetik a politikai biztosok (komisszárok) intézményét.

május 3. A vörösök átmeneti uralma után (január–március) a Don-vidék ismét a fehérek kezére kerül, ahol e napon megválasztják a „Nagy Doni Hadsereg” kormányát Pjotr Krasznov atamánnal az élen. Bejelentik a Don-vidék önállóságát.

május 25. A szibériai vasútvonal mentén kirobban a fehéreket támogató cseh hadifoglyok lázadása.

május 26. A nemzeti önállóságra való törekvés és az intervenciós fenyegetés miatt a Kaukázuson Túli Szejm feloszlatja önmagát. Helyette megalakul az önálló Grúzia, Örményország és Azerbajdzsán. Grúziában a mensevikek, Örményországban a dasnakok (1890 óta létező nemzeti párt), Azerbajdzsánban a muszavatisták (1911 óta létező mozlim demokrata párt) alakítanak kormányt. – A mensevikek kikiáltják a Független Grúz Köztársaságot.

május 27. Tifliszben kikiáltják az Azerbajdzsán Köztársaságot. A muszavatistákból álló kormány Gandzsába (Kirovobad) teszi át székhelyét, és a Bakui Kommün leverése céljából az Örményországba betörő török hadsereg segítségét kéri.

május 28. Megalakul az Örmény Köztársaság. A dasnak kormány harcban áll az ország keleti részét megszálló török hadsereggel.

május 30. A breszti béke aláírása miatt lemondó Lev Trockij helyére Georgij Csicserint nevezik ki külügyi népbiztosnak. Trockij hadügyi népbiztos és a köztársaság Forradalmi Katonai Tanácsának elnöke lesz.

május Az eszer párt 8. tanácskozása határozatot fogad el a bolsevikok elleni fegyveres harcról. – A németek elfoglalják az Észak-Kaukázus és a Kaukázuson túli területek egy részét.

május Az élelmiszer- és gabonahiány miatt a Közellátási Népbiztosság nagyobb hatalmat kap az élelmiszer összegyűjtésére és elosztására. Elkezdődik az „élelmiszer-diktatúra”, élelmezési munkásosztagokat állítanak fel, amelyek rekvirálás céljából fegyveresen járják a falvakat.

június 4. Batumiban Grúzia és Örményország békét köt Törökországgal, ami „törvényesíti” a török–német megszállást. A dasnak fennhatóság alatt maradó örmény területek 12 ezer km²-re zsugorodnak.

június 11. Rendelet jelenik meg a falusi szegényparaszt-bizottságokról. Fő feladatuk a kulákok gabonafeleslegének elkobzása.

június 14. Az ÖKVB kizárja soraiból és a helyi szovjetekből a jobboldali eszereket és a mensevikeket. Indok: a rendkívüli állapot, a belső ellenforradalom és a nemzetközi imperialista agresszió idején kapcsolattartás az ellenséggel, a szovjethatalom belső bomlasztása.

június 16. A Petrográdi Szovjet újjáválasztása. Noha a bolsevikok számos helyet veszítenek, megőrzik többségüket.

július 2. Az októberi forradalom utáni időszak első nagy politikai sztrájkja Petrográdban az éhség és a nélkülözések hatására. A munkásmeghatalmazottak által szervezett tömegmegmozdulás és sztrájk eredménytelensége, valamint a bolsevik vezetésű szovjetek fellépése nyomán a munkásmeghatalmazottak mozgalma elhal.

július 4–10. A Szovjetek V. Összoroszországi Kongresszusa Moszkvában elfogadja az első szovjet alkotmányt, és kimondja az Oroszországi Szovjet Föderatív Szocialista Köztársaság (OSZFSZK) megalakulását. Elnöke: Jakov Szverdlov. Az alkotmány kimondja, hogy a szovjetek kongresszusainak és azok végrehajtó bizottságainak jogukban áll a helyi szovjetek döntéseinek megsemmisítése. A helyi szovjetek számára hivatali apparátus (tanácsi osztályok) létrehozását írják elő.

július 6–8. A baloldali eszerek lázadása. Meggyilkolják gróf Wilhelm von Mirbach német nagykövetet. A lázadás leverése után a baloldali eszer párt működését felfüggesztik.

július 17. II. Miklóst, hattagú családját és kíséretét a jekatyerinburgi (szverdlovszki) szovjet kivégzi.

július 20. Mojszej Volodarszkijt (Goldstein), a sajtó és agitáció népbiztosát egy eszer merénylő megöli.

július 27. Az NT publikálja dekrétumát Az antiszemita mozgalom gyökeres kiirtásáról.

július 29. A bakui városi szovjetben a bolsevikokkal szemben az eszer–mensevik csoport saját hatalma védelmében, illetve a muszavatisták és a közeledő török hadsereg részéről fenyegetett város megsegítésére behívja az Észak-Iránban állomásozó brit erőket.

július 31. A Bakui Kommün megbukik. A komisszárok elmenekülnek a városból.

augusztus 7. Kazanyban a fehércsehek megkaparintják az OSZFSZK aranykészletét, amelyet átadnak Kolcsaknak. A szovjethatalom elleni fehérgárdista ellenforradalmi felkelések polgárháborúvá szélesednek. Az egyház a fehérgárdisták mellé áll.

augusztus vége A Cseka leleplezi az ún. nagykövetek összeesküvését. Lázadás szervezésének vádjával letartóztatják Moszkvában Robert Lockhard angol diplomatát.

augusztus 30. Mojszej Urickijt, a Petrográdi Cseka elnökét egy diák meggyilkolja. A Michelson-gyár udvarán munkásgyűlésen felszólaló Lenint egy merénylő pisztolylövéssel súlyosan megsebesíti.

szeptember 5. Az NT dekrétuma – a bolsevik vezetők elleni merényletek miatt – meghirdeti a „vörösterrort”, azaz a Cseka engedélyt kap a fehérgárdista összeesküvők és lázadók likvidálására vagy gyűjtőtáborokba hurcolására. (1918 júniusában az ellenforradalmárok az OSZFSZK 22 kormányzóságában 824 embert lőttek agyon, júliusban 4141, szeptemberben több mint 6000 főt.)

szeptember 15. A muszavatistákat támogató és a központi hatalmakkal szövetséges török hadsereg megostromolja Bakut. A britek és a mensevik-eszer városi elöljáróság elmenekülnek. Bakuban is a muszavatisták veszik át az uralmat.

szeptember 20. A 26 bakui komisszárt a városból evakuáló brit csapatok magukkal hurcolják, és kivégzik. Köztük van Sztyepan Saumjan is.

október 29. – november 4. Első kongresszusán megalakul az Összoroszországi Kommunista Ifjúsági Szövetség (Komszomol).

november eleje Lembergben (Lvov) kikiáltják a Nyugat-ukrajnai Népköztársaságot. Kormánya a bolsevikok elleni harcot támogatja.

november 3. A kulturális ügyek népbiztosa elrendeli, hogy ahol legalább 25 azonos korosztályú tanuló van, meg kell nyitni a nemzetiségi iskolát.

november 6. Krakkóban kikiáltják Lengyelország függetlenségét.

november 13. A német katonai összeomlás és a berlini forradalom hírére az ÖKVB semmisnek nyilvánítja a breszti békét. – Belaja Cerkovban megalakul az Ukrán Direktórium, amely a németek kivonulása után át akarja venni Ukrajna irányítását.

november 18. Lettország bejelenti függetlenségét. – Kezdetét veszi Alekszandr Kolcsak admirális katonai diktatúrája Szibériában, miután megdöntötte az eszer-mensevik kormányt. Omszkban kivégezteti az eszer és mensevik politikusokból álló „alkotmányozó gyűlés” tagjait.

november 30. Az ÖKVB elismeri a mensevik OSZDMP-t, miután azok elismerték a szovjethatalmat, s visszavonja a mensevikek szovjetekből való kizárásáról szóló június 14-i határozatot.

november A központi hatalmak világháborús veresége és a fegyverszüneti megállapodások miatt Törökország visszavonja csapatait a megszállt örmény, azerbajdzsán és grúz területekről. Helyükre brit és amerikai csapatok érkeznek. – A németek kiürítik Ukrajnát. November 20-án Moszkvában megalakul Ukrajna ideiglenes munkás-paraszt kormánya.

december 8. Az NT dekrétuma elismeri az Észt Tanácsköztársaság függetlenségét.

december 14. Pavlo Szkoropadszkij hetman Németországba menekül. Az uralmat Kijevben a nemzeti uniót képviselő ún. Ukrán Direktórium szerzi meg, amely a gazdagparasztságra támaszkodik. Elnöke: Vologyimir Vinnyicsenko, katonai főparancsnoka Szimon Petljura.

december 15. A Zsizny nacionalnosztyej c. lap publikálja a KVB instrukcióját, mely szerint a helyi szovjetek Végrehajtó Bizottsága mellett „nemzetiségi szekciókat” kell létrehozni.

december 22. Az NT kinyilvánítja, hogy elismeri a Lett és a Litván Tanácsköztársaság függetlenségét.

év vége Ukrajnában pogromhullám söpör végig, amely 1919 tavaszán is tombol. Petljura „szabadcsapatai” és a fehérgárdisták vérengzései 500 000 embert sújtottak, a halálos áldozatok száma mintegy 200 000.

1919

január 3. A bolsevik ukrán kormány a Vörös Hadsereg oldalán megérkezik Harkovba. Célja, hogy megdöntse az ellenforradalmi Ukrán Direktórium hatalmát, amely ellenségének tekinti a szovjethatalmat.

január 11. Az NT határozatot hoz a gabonafeleslegek rögzített árú kötelező beszolgáltatásáról. Bevezeti az általános munkakötelezettséget és a jegyrendszert.

január 16. Az Ukrán Direktórium hadat üzen Szovjet-Oroszországnak, és segítséget kér az antanthatalmaktól.

február 6. A Vörös Hadsereg elfoglalja Kijevet. A Direktórium elmenekül, elnöke, Vologyimir Vinnyicsenko a teljes hatalmat Szimon Petljurára ruházza át (február 10.), aki a bolsevikok ellen szövetségre lép a Nyugat-ukrajnai Népköztársaság lembergi (lvovi) kormányával.

március 2–6. A Kommunista Internacionálé (Komintern) I. kongresszusa Moszkvában. A nemzetközi baloldali szocialista pártcsoportok egyesítésével létrehozza a kommunista világpártot. Elnöke Grgorij Zinovjev, helyettese Nyikolaj Buharin.

március 10. A szovjetek III. Összukrán Kongresszusán elfogadják Szovjet-Ukrajna első alkotmányát. (Végleges változatban március 14.) Elnökének Grigorij Petrovszkijt választják.

március 16. Meghal Jakov Szverdlov. Helyette az OKVB négy nap múlva Mihail Kalinyint választja meg elnökének, Sztálint kinevezik az Állami Ellenőrzés Népbiztossága élére.

március 18–23. Az OK(b)P VIII. kongresszusa Moszkvában. Dönt a hadikommunizmus kiterjesztéséről, új pártprogramot fogad el, amely felváltja az 1903-ban szerkesztett első programot. A kongresszuson fellép az ún. katonai ellenzék (Vlagyimir Szmirnov, Kliment Vorosilov, Tyimofej Szapronov, Szemjon Bugyonnij, a háttérben Sztálin). Tiltakozik a „katonai szakértők”, cári tisztek alkalmazása ellen, a népi milíciák, a partizánháború, a vezetők választhatósága érdekében. Támadják a hadügyi népbiztos Trockijt, aki szakképzett reguláris hadseregért száll síkra. A kongresszusi többség Leninnel az élen Trockijt támogatja.

március vége Az OK(b)P határozatot fogad el az eszerek, anarchisták, mensevikek elleni harcról. Lapjaikat betiltják, vezetőiket letartóztatják. – Alekszandr Kolcsak elfoglalja Ufát, és Szaratovnál akar egyesülni a Donyec-medencét uraló Anton Gyenyikin tábornokkal, hogy közösen vonuljanak Moszkva ellen.

tavasztól Az autonóm területek és köztársaságok föderációjából álló OSZFSZK kétoldalú szerződésekben rögzített katonai-politikai szövetségre lép a cári birodalom helyén megalakult önálló szovjet köztársaságokkal (Ukrajna, Belorusszia).

április 4. Kolcsak az antant támogatásával döntő támadást kezdeményez a keleti fronton („az antant első hadjárata”).

április 15. ÖKVB-határozat a munkatáborok felállításáról. (A május 17-i rendelet értelmében minden kormányzósági székváros közelében legalább 300 fős munkatábort kell kialakítani.)

április A Bund mobilizálja tagjait a Vörös Hadseregbe, 18–25 év között. – A KB munkáját segítendő, szervezeti intézkedéseket hoznak (Titkárság, Szervezőiroda).

július 9. A bolsevik párt felhívása: Mind egy szálig Gyenyikin ellen!

július 25. Az NT bejelenti, hogy lemond Oroszország minden kínai hódításáról.

július A mensevik OSZDMP KB kiáltványt tesz közzé, amelyben a hadikommunizmus felszámolását követeli, de fellép Gyenyikin és Kolcsak ellen is.

augusztus 24. Lenin bejelenti Kolcsak fő seregeinek szétzúzását.

augusztus A brit hadsereg megkezdi az általa megszállt Kaukázuson túli területek kiürítését. – Anton Gyenyikin tábornok elfoglalja Kijevet. Ukrajna a fehérgárdista és kozák csapatok ellenőrzése alá kerül.

szeptember 25. Az OK(b)P Moszkvai Bizottságának üléstermében az anarchisták bombát robbantanak. A 150 résztvevőből 12-en meghalnak, köztük V. Zagorszkij városi titkár, s 55 ember megsebesül, köztük Buharin, Olminszkij és Jaroszlavszkij.

szeptember Anton Gyenyikin lovassága 150 km-re megközelíti Moszkvát.

október 8. Tyihon pátriárka körlevélben fordul az orosz pravoszláv egyház papjaihoz, hogy azok ne avatkozzanak bele a politikai küzdelembe.

október 13. A fehérgárdisták elfoglalják Orjolt, és Moszkva ellen készülnek.

október Északon kivonják az ország területéről az antantcsapatokat. – Létrehozzák a különleges forradalmi törvényszéket, amely bírói jogkörrel rendelkezik.

november Szemjon Bugyonnyij parancsnoksága alatt megszervezik a Gyenyikin, Vrangel és a lengyelek elleni háborúkban legendássá váló I. Lovashadsereget. – A vörösgárdisták visszaverik Anton Gyenyikint, meghátrálásra kényszerítik Alekszandr Kolcsakot, szétverik a Petrográdra támadó Nyikolaj Jugyenyicset.

december 2–4. Az OK(b)P 8. összoroszországi konferenciája. Létrehozza az állami és társadalmi szervek pártellenőrzését.

december 5–9. A Szovjetek VII. Összoroszországi Kongresszusa. A kongresszus kimondja a helyi szovjetek apparátusának (osztályainak) kettős függőségét. A helyi apparátusok ezután a helyi választott testületnek és a felsőbb szintű ágazati osztályoknak alárendelve működnek. Ezzel tovább erősödik a szovjet típusú közigazgatás központosított jellege. A kongresszus tiltakozik a magyarországi fehérterror ellen.

december 12. A Vörös Hadsereg bevonul Harkovba, 16-án Kijevbe. (1920. február elejéig teljesen megtisztítja Ukrajnát Gyenyikin fehérgárdistáitól.)

1920

január 7. Krasznojarszkot elfoglalják a vörösök, és ez Kolcsak szibériai uralmának végét jelenti.

január 17. Lenin utasítására a Gyenyikin felett aratott győzelem után eltörlik a politikai elítéltek halálbüntetését a forradalmi törvényszékek és a rendkívüli bizottságok részéről.

február 1. A szovjetcsapatok egyhetes ostrom után elfoglalják Hívát. A forradalmi bizottság átveszi a hatalmat.

február 7. Irkutszkban kivégzik Alekszandr Kolcsakot.

február 19. Bevezetik az általános munkakötelezettséget.

február Gyenyikin szétvert csapatait a Krímben Vrangel tábornok szervezi újjá.

március 29. – április 5. Az OK(b)P IX. Kongresszusa. Kibővíti a KB-nak formálisan alárendelt Titkárságot, amely a pártapparátus tényleges irányítását végzi. (Előkészíti a Politikai Iroda – PI – üléseit, személyi ügyekkel foglalkozik, kapcsolatot tart az alsóbb pártszervekkel.) A központi apparátus ekkor mintegy 600 emberből, országosan kb. 15 ezer pártmunkásból áll.

április 8. Moszkvában megalakul a KB mellett működő Kaukázusi Iroda (Kavbüro). Feladata a független azeri, örmény és grúz állam elleni támadás előkészítése, a helyi felkelések megszervezése. Vezetője Grigorij (Szergo) Ordzsonikidze.

április 21. Varsóban Szimon Petljura az Ukrán Direktórium nevében egyezményt köt a Szovjet-Oroszország elleni közös háborúról. A „független Ukrajna” támogatásáért területi engedményeket tesz Lengyelországnak.

április 25. Lengyelország megtámadja Szovjet-Oroszországot. A lengyelek elfoglalják Zsitomirt, ezzel megkezdődik a lengyel–szovjet háború. Józef Piłsudskit a Krímből támadó Pjotr Vrangel is támogatja, valamint Petljura csapatai.

április 28. A Vörös Hadsereg elfoglalja Bakut. Kikiáltják a szovjethatalmat.

május 2. A Vörös Hadsereg katonai akcióval kommunista felkelést támogat Grúziában.

május 7. Grúzia és az OSZFSZK békét köt. A békeszerződésben deklarálják a grúz nemzeti önrendelkezési jog elismerését. A grúz mensevikeknek meg kell szakítaniuk kapcsolataikat az orosz ellenforradalmárokkal, legalizálni kell a grúz kommunista pártot, a brit csapatoknak ki kell vonulniuk Grúziából. – A lengyelek elfoglalják Kijevet.

május 14. Szovjet-Oroszország elismeri a Japánnal kötött megegyezés szerint létrehozott ütközőállamot, az ún. Távol-keleti Köztársaságot.

május Az örményországi Alekszandropolban (Leninakan) bolsevik felkelés tör ki a Vörös Hadsereg közeledtének hírére. A felkelést az antant támogatásával a dasnak kormány leveri. (Augusztus 10-én Örményország is békét köt az OSZFSZK-val a grúz békefeltételek mintájára.)

július 11. Lord George Curzon brit külügyminiszter indítványt tesz a lengyel–orosz fegyverszüneti vonal megállapítására az 1919. december 8-án javasolt demarkációs határ alapján.

július 19. – augusztus 17. A Komintern II. Kongresszusa (Petrográd–Moszkva). A Komintern Végrehajtó Bizottságának Grigorij Zinovjev lesz az elnöke, helyettese pedig Nyikolaj Buharin. – Kidolgozza a Kommunista Internacionáléba való felvétel 21 pontját (kommunista elnevezés, demokratikus centralizmus, proletárdiktatúra elismerése, illegális és legális harci módszerek alkalmazása stb.) Elítéli az előkészítetlen forradalom erőltetését, a balos türelmetlenséget. A nemzeti és gyarmati kérdésben fontos határozatokat hoz.

augusztus A Komintern II. Kongresszusa idején megszerveződik a Proletkult nemzetközi ideiglenes irodája. – Lenin (Alekszandr Bogdanov aktív elméleti és közéleti tevékenysége miatt) kezdeményezi a Materializmus és empiriokriticizmus ismételt kiadását.

augusztus 16–17. A Mihail Tuhacsevszkij vezette vörös csapatok veresége Varsó alatt.

augusztus 28. Egy Buhara-közeli kisvárosban (Csardzsu) bolsevik felkelés robban ki. A lázadók a Vörös Hadsereg katonai segítségét kérik. Mihail Frunze csapatai egy füst alatt megdöntik a buharai emír hatalmát is.

szeptember 1–7. A Keleti Népek Kongresszusa Bakuban. Felhívás a közös antiimperialista harcra.

szeptember 5. A Cseka elrendeli a „munkahadseregekből” dezertálók felkutatását.

szeptember 13. Szövetségi szerződést köt az OSZFSZK és a Horezmi Népi Köztársaság.

szeptember 22–25. Az OK(b)P 9. Összoroszországi Konferenciája.

szeptember A II. Internacionálé Karl Kautsky vezette küldöttsége hivatalos látogatást tesz a Grúz Köztársaságban.

október 12. A rigai előzetes béketárgyalások lezárják a lengyel–szovjet háborút.

október 28. A Vörös Hadsereg Frunze vezetésével döntő támadást indít a déli fronton.

november 16. A Vörös Hadsereg Pjotr Vrangel leverése után bevonul Szevasztopolba. A Krím félsziget felszabadulásával véget ér a polgárháború Oroszország európai részén.

november 20. Varsóban Szimon Petljura bejelenti, hogy a függetlenségért harcoló Ukrán Direktórium beszünteti tevékenységét.

november 25. Frunze utasítására megkezdődik a Nyesztor Mahno vezette, bal parti Ukrajnában a fehérek és vörösök ellen 1918 vége óta harcoló, anarchista parasztcsapatok likvidálása.

november 29. Örményország Delizsan és kazah területein bolsevik felkelés tör ki, amely katonai segítséget kér a szomszédos Azerbajdzsánban állomásozó Vörös Hadseregtől. A jereváni szovjet megbízott ultimátumban követeli a dasnak kormány lemondását a Bakuban megalapított bolsevik ellenkormány javára.

november–december Különböző fórumokon pártvita kezdődik a szakszervezetek szerepéről (a vitát 1921-ben a X. kongresszus zárja le). A három fő irányzat: a „militarizátorok” (Lev Trockij, Nyikolaj Buharin, Jevgenyij Preobrazsenszkij), a „munkásellenzék” (Alekszandr Sljapnyikov, Szergej Medvegyev, Alekszandra Kollontaj) és a „demokratikus centralisták” (Andrej Bubnov, Valerian Oszinszkij, Tyimofej Szapronov).

december 2. Az örmény kormány sietve békét köt Törökországgal, lemondva területi követeléseinek érvényesítéséről, de így sem tudja elkerülni a bukást.

december 6. A Vörös Hadsereg elfoglalja Jerevánt.

december 20. Feliksz Dzerzsinszkij rendelete arról, hogy a politikai foglyokat a köztörvényes bűnözőktől külön börtönökben, szellemi munkára alkalmas körülmények között kell tartani.

december 22–29. A Szovjetek VIII. Összoroszországi Kongresszusa. Megvonja a polgárháború mérlegét, elfogadja a helyreállítás és a GOELRO tervét.

1921

január 14. A Pravda közzéteszi az ún. Rudzutak-téziseket: „tízek platformja” – Jan Rudzutak, Mihail Tomszkij (Jefremov), Grigorij Zinovjev, Lev Kamenyev, Joszif Sztálin stb., amelyeket a szakszervezeti vitában Lenin is támogat.

február 12. A Grúzia és Örményország közötti határsávban grúz forradalmi bizottság alakul, amely felkelést hirdet meg, és a Vörös Hadsereg segítségét kéri.

február 13. Az orosz anarchizmus „atyjának”, a 79 éves korában elhunyt Pjotr Kropotkinnak a temetésére elengedik börtöneikből az anarchistákat. Szavukat adták, hogy a gyászszertartás után visszatérnek. Ez így is történt.

február 25. A Vörös Hadsereg egyhetes ostrom után elfoglalja Tbiliszit, és ezzel megdönti a mensevik kormány uralmát. Grúziában kikiáltják a szovjethatalmat.

február 28. – március 18. Kronstadtban matrózlázadás tör ki, kifejezve a hadikommunizmus miatti elégedetlenséget. Fő jelszavuk: „Szovjeteket, kommunisták nélkül.”

március 8–16. Az OK(b)P X. kongresszusa. Elfogadják az új gazdasági politikát, a NEP-et. A szakszervezeti vitát – az új helyzetre való tekintettel – a Rudzutak-platform elfogadásával zárják le. A kongresszus 300 küldöttje segít a kronstadti lázadás leverésében. A pártegység megteremtése érdekében ideiglenes jelleggel betiltják a frakciókat.

március 18. Rigában megkötik a lengyel–szovjet háborút lezáró békét, amely az etnikai határt nagyjából követő Cruzon-vonaltól (Grodno–Breszt-Litovszk) keletebbre húzza meg az új országhatárt.

március 21. Az ÖK VB Elnöksége határozatot hoz a kötelező beszolgáltatás terményadóval történő felváltásáról.

április A szövetkezeteket felruházzák azzal a joggal, hogy feleslegüket piacon értékesíthetik.

március A zsidó Bund XIII., rendkívüli konferenciája a Kommunista Internacionálé feltételei alapján határozatot hoz az OK(b)P-hez való csatlakozásról.

április 13. Taskentben bejelentik a Turkesztáni Autonóm Szovjet Köztársaság létrejöttét.

május 17. Visszavonják a kisipar államosítását kimondó rendeletet.

május 21. Szovjet-Grúzia és az OSZFSZK szövetségi szerződést köt.

május 26–28. Az OK(b)P 10. Összoroszországi Konferenciája a NEP bevezetése során felmerült problémákat elemzi.

június 22. – július 12. A Komintern III. Kongresszusa (Moszkva). Meghirdetik a „munkás-egységfront” politikáját.

június A Cseka ítélkezési jogának korlátozása (2 évnél hosszabb szabadságvesztést nem szabhat ki).

július 3–19. A Vörös Szakszervezeti Internacionálé (Profintern) alapító kongresszusa Moszkvában. A VB főtitkárának Alekszandr Lozovszkijt (Szolomon Dridzo) választják meg.

július Felszámolják a munkahadseregeket.

július Szabályozzák a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács (VSZNH) tulajdonában lévő vállalatok bérbeadását. Az államosítás megszüntetésére azonban csak ritkán kerül sor, a tanács elnöksége 76 üzemet ad vissza előző tulajdonosának.

július–augusztus Az állami szektorban a munkabéreket ismét készpénzben fizetik.

augusztus 6. Az országon végigsöprő éhínség miatt Lenin a világ proletárjaihoz fordul segítségért, kijelentve, hogy néhány oroszországi kormányzóságban rosszabb a helyzet, mint az 1890-es éhínség idején. Akkoriban 964 620 ember szenvedett az éhínségtől, 1921-ben azonban a számuk milliókban mérhető. Az ország összlakosságának 20%-a, a falusi lakosság 25%-a éhezik.

augusztus 8. Tyihon pátriárka a hívőkhöz fordul azzal a felhívással, hogy nyújtsanak sürgősen segélyt az éhezőknek. Gyűjtés indul a templomokban.

augusztus 16. Kormányrendelet jelenik meg az önálló elszámolás (hozraszcsot) bevezetéséről az állami ipar és kereskedelem területén. A trösztök tevékenysége megítélésének kritériuma a nyereségesség, illetve a veszteség elkerülése.

augusztus A Mongóliában harcoló Vörös Hadsereg szétveri az orosz fehérgárdisták maradványait. Vezetőjüket, Ungern von Sternberg bárót elfogják (szeptember 15-én kivégzik).

szeptember Az oroszországi éhezők támogatására Berlinben megalakul a Nemzetközi Munkássegély mint szervezet. (Alapítói között van Albert Einstein, Martin Andersen-Nexø, Romain Rolland, Anatole France.) Fridtjof Nansen bizottságot állít fel az éhezők megsegítésére a Népszövetség támogatásával.

október 13. Törökország és Grúzia, Örményország, Azerbajdzsán békét köt. Törökország lemond a nahicseváni protektorátusáról, kivonult Dél-Grúziából (Ahalcih és Ahalkala vidéke) és az örmény Alekszandropoliszból (Leninakan), de megtartja az örmény lakosságú Karsz, Argadon, Artvin, Szarikamis térségét.

október 14. A kijevi ukrán zsinaton bejelentik az autokephal ukrán pravoszláv egyház felállítását. (Tyihon pátriárka ezt nem ismeri el.)

október 18. Az ÖKVB és NT közös határozata megalakítja az OSZFSZK-n belüli Krími Autonóm Szovjet Szocialista Köztársaságot.

november 1. Az új mongol állam barátsági szerződést köt Szovjet-Oroszországgal.

december 1. Lenin javasolja a Cseka tevékenységi körének szűkítését, valamint kihirdetik a hamis feljelentésekért viselt törvény előtti felelősségről szóló rendeletet.

december 19–22. Az OK(b)P 11. Összoroszországi Konferenciája. Fő napirendi pont: az áru- és pénzviszonyok, a piac visszaállítása (NEP). Egyebek között megvitatják a „párttisztítás” eredményeit.

december 23–28. A Szovjetek IX. Összoroszországi Kongresszusa. Elrendeli a Cseka átszervezését, a törvényesség megszilárdítását. Megköszöni az éhezők támogatására létrejött nemzetközi összefogást.

1922

január Megindul a központi filozófiai folyóirat, a Pod znamenyem markszizma.

január vége–február eleje Megalakul a Régi Bolsevikok Társasága. (Minimum 18 éves párttagsággal lehet jelentkezni. Az első évben 64 tagú.)

február 6. Az ÖKVB határozata felszámolja a Csekát. Helyette – szintén Feliksz Dzerzsinszkij vezetésével – megalakítja az Állami Politikai Igazgatóságot (GPU), amelyet elődjétől eltérően alárendel a Belügyi Népbizottságnak, annak egyik osztályává szervezik. Székhelyét (Ljubjanka) és szervezetét a Csekától örökli. A GPU nyomozószerv, 1930-ig nincsen semmilyen bírói jogköre.

február 23. Az ÖKVB elrendeli az egyházi kincsek egy hónapon belüli elkobzását az éhezőknek szánt pénzalap javára.

február 28. Tyihon pátriárka elítéli az egyházi vagyon elkobzását.

február A Kaukázuson Túli bolsevik szervezetek I. kongresszusán megválasztják a terület irányítására létrehozott szervezetet, az OK(b)P Kaukázuson Túli Határterületi Bizottságát, amely a Kavbüro szerepét veszi át.

március Megjelenik a szmenovehovista Novaja Rosszija c. folyóirat 1. száma.

március 12. A formálisan még az OSZFSZK-tól független, de vele szoros szövetségben lévő Grúzia, Örményország és Azerbajdzsán megalakítja a Kaukázuson Túli Föderációt.

március 27. – április 2. Az OK(b)P XI. kongresszusa. Elhatározzák a KB és a KEB munkáját összehangoló Titkárság átszervezését, egy új pártfunkció, a főtitkári poszt felállítását. A PI-ből választott főtitkár a szerv feletti politikai ellenőrzést végzi. Szerepe mindössze a koordináció felügyelete. Megszigorítják a tagfelvétel feltételeit. Ez az utolsó pártgyűlés, ahol Lenin személyesen jelen van.

április 3. A KB-plénum kezdete. A Lenin távollétében elnöklő Kamenyev javaslatára Sztálint választják meg főtitkárnak.

április 10. – május 19. A genovai nemzetközi gazdasági konferencián részt vesz a szovjet-orosz tárgyalóküldöttség is.

április 16. Rapallóban Oroszország és Németország szerződést ír alá, amelyben Oroszország lemond a jóvátételről, Németország pedig elismeri a német állampolgárok oroszországi javainak államosítását. A legnagyobb kedvezmény elve alapján előirányozzák a kölcsönösen előnyös kereskedelmi kapcsolatok fejlesztését.

április 16. A rapallói egyezmény keretében Németország felveszi a diplomáciai kapcsolatokat Szovjet-Oroszországgal.

május eleje Tyihon pátriárkát tanúként kihallgatják egy moszkvai perben, majd – már mint vádlottat – a Donszkoj-kolostorba internálják.

május 12. A szovjethatalom iránt lojális, ún. „Megújhodás” nevű egyházi áramlat vezetői (Vvegyenszkij, Kalinovszkij, Belkov szerzetesek) ellátogatnak a Donszkoj-kolostorban vizsgálati fogságban tartott Tyihonhoz, és ráveszik a pátriárkát, hogy hivatalát adja át Agafangel főpüspöknek, a jaroszlávi eparchia vezetőjének, akit még maga Tyihon szemelt ki utódául.

május 19. Feliksz Dzerzsinszkijhez intézett levelében Lenin felhívja a figyelmet a szovjethatalommal elégedetlen írók és tudósok kiutasításának körültekintő előkészítésére. Nem tartja azonban még időszerűnek a Novaja Rosszija betiltását.

május 19. A Komszomol összoroszországi konferenciáján határozatot fogadnak el az első úttörőcsapatok megszervezéséről.

május 22. Az ÖK VB rendelete a föld bérbeadásának lehetőségéről.

május 29. Moszkvában megalakul – politikai pártok mintájára – a papokból szervezett „Élő Egyház” nevű csoport, amely élesen támadja a pátriárkához hű pravoszláv egyházat.

június 6. Az NT rendelete a Glavlit (Irodalmi és Kiadói Főigazgatóság), valamennyi sajtó- és irodalmi termék cenzúráját gyakorló főhatóság felállításáról.

július Megszületik a döntés az aranyalapra helyezett új pénzegység, a cservonyec bevezetéséről. (1922 második felében és 1923 nagy részében az új pénz és a papírrubel egymás mellett létezik, miközben ez utóbbi rohamosan elértéktelenedik. 1922 októberében egy háború előtti kopek értéke 100 000 rubellel egyenlő. Az éves költségvetést háború előtti rubelben állítják össze.)

augusztus 4–7. Az OK(b)P 12. Összoroszországi Konferenciája. Felhívja a figyelmet a NEP-korszakban újra jelentkező polgári politikai erők veszélyességére, elítéli a szmenovehista szellemi áramlatot. Módosítja a szervezeti szabályzatot, hogy korlátozza a nem proletár származásúak tagfelvételét.

augusztus 11. A Politikai Iroda bizottságot állít fel a szovjet köztársaságok egyesülési elveinek kidolgozására. Elnöke Valerián Kujbusev. Tagjai: Grigorij Szokolnyikov, Hrisztyian Rakovszkij és a köztársaságok képviselői. (A bizottság Sztálin autonomizálási tervét erőlteti, amely nem egyenrangú köztársaságok szövetségének fogja fel az új szovjet államot, hanem akár kényszerrel is be akarja léptetni azokat az orosz föderációba.)

nyár 34 eszer vezetőt ellenforradalmi tevékenység miatt elítélnek. Védelmükben fellép a II. Internacionálé. A tárgyalásra Moszkvába érkezik Émile Vandervelde és Theodor Liebknecht. A halálra ítéltek kegyelmet kapnak.

szeptember 26. A beteg Lenin (Sztálinnal vitázva) a Politikai Irodához írt levelében javasolja, hogy az erőszakos autonomizálás helyett az önálló és egyenrangú köztársaságok önkéntes szövetsége legyen a Szovjetunió megszervezésének alapelve.

október 6. A KB plénuma elfogadja Lenin módosító javaslatait, és a tervezet ilyen szellemű átdolgozására ad utasítást az előkészítő bizottságnak. (Lenin egyetértésével a Kaukázuson túli területek számára a föderációt javasolja.)

október 19. Tifliszben (Tbiliszi), a Kaukázuson Túli Határterület Bizottságának plénumán a Grúz KP KB-tagjai közül Kote Cincadze, Szergej Kavtadze, Filipp Maharadze és M. Okudzsava bejelentik, hogy támogatják Budu Mdivani elképzelését, azaz Grúziának önállóan, nem egy kaukázusi föderáción belül kell belépnie a szovjet államszövetségbe. Grigorij (Szergo) Ordzsonikidze, az OK(b)P KB Kaukázuson túli Határterületi Irodájának vezetője ezt a kijelentést sovinisztának tekinti, és a pártfegyelem megsértése miatt leváltja Okudzsavát a titkári posztról.

október 25. A Vörös Hadsereg felszabadítja Vlagyivosztokot a japán intervenciósok uralma alól, és elhajóznak az utolsó amerikai intervenciós csapatok is.

október A mensevik OSZDMP pártértekezlete politikai szabadságjogokat, demokratikus köztársaságot követel.

november 5. – december 5. A Komintern IV. kongresszusa.

november 15. A Távol-keleti Köztársaság egyesül az OSZFSZK-val.

november A pártközpontot (Tbilisziben) képviselő Ordzsonikidze egy, a Kaukázuson túli föderáció kérdéséről lefolytatott heves vita során megüti Akakij Kabakidzét, aki bepanaszolja Ordzsonikidzét a KEB-nél.

november 25. – december 12. A „grúz incidens” kivizsgálására a PI egy háromtagú bizottságot küld ki Dzerzsinszkij vezetésével A bizottság Ordzsonikidze mellett áll ki, és elítéli a lemondott grúz KB-t.

december 1. Életbe lép az Agrárkódex, amely megerősíti a föld nacionalizálását, megtiltja a föld forgalmát, ellenzi a gazdaságok túlzott szétaprózódását, ugyanakkor engedélyezi a földbérletet és a bérmunka alkalmazását.

december 2–12. Moszkvában Szovjet-Oroszország nemzetközi leszerelési és haderőcsökkentési tárgyalásra hívja meg Lengyelországot, Lettországot, Észtországot és Finnországot, az orosz javaslatot a lettek elutasították. Az NT ennek ellenére kevesebb mint felére csökkentette a szovjet-orosz fegyveres erők létszámát.

december 13. Bakuban megalakul a Grúziát, Azerbajdzsánt, Örményországot egyesítő Kaukázuson túli Szovjet Föderatív Szocialista Köztársaság (KSZFSZK). (A tagországok közösen belépnek majd a SZU-ba.)

december 18. A KB-plénum határozata Lenin orvosi kezeléséért személyesen Sztálint teszi felelőssé.

december 22. Sztálin durván megsérti Krupszkaját, aki Kamenyevtől kér védelmet.

december 23–27. A Szovjetek X. Összoroszországi Kongresszusa. Dönt a két nemzeti (Ukrán SZSZK és Belorusz SZSZK) és a két föderatív (OSZFSZK, KSZFSZK) köztársaság egyesüléséről, a Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetségének megalakulásáról (Szovjetunió).

december 30. A föderatív alapon létrejött Szovjetunió (SZU) Szovjetjeinek I. Kongresszusa. Bejelenti a SZU megalakulását, megválasztja a Központi Végrehajtó Bizottságot (KVB) és elnökét (államfő), Mihail Kalinyint.

az év folyamán Becslések szerint a bérből és fizetésből élők száma 1921–1922-re 6,5 millióra esik vissza, amely az 1912. évi állapotokhoz képest majdnem 50%-os csökkenést jelent. – Ebben az évben a reálbér változatlan áron számolva 9,47 rubel. Az 1913-as reálbérszint ugyanezen az áron számolva 25 rubelt tett ki. 1922 közepén a bér 50%-át még mindig áruk és szolgáltatások formájában fizetik. – Ebben az évben új munkatörvénykönyvet vezetnek be, amely biztosítja a 8 órás – nehéz fizikai munka esetében ennél rövidebb – munkaidőt, két hét fizetett szabadságot, a társadalombiztosítást. A fiatalok számára különleges jogokat biztosít, például a 6 órás munkanapot. A béreket és munkafeltételeket a szakszervezetek és az igazgatóságok között létrejött kollektív szerződések szabályozzák. – Az ipar hitelellátására felállítják a Prombankot (Ipari Bank). – Hivatalos adatok szerint 1921–1922-ben az éhínség miatt 5 millió ember vesztette életét.

1923

január A nyilvántartott munkanélküliek száma 461 000. – Feloldják a szuhoj zakont, az alkoholárusítási tilalmat, amelyet még az I. világháború kitörésekor vezettek be. A vodkaárusítás állami monopóliumának bevezetése melletti legfontosabb érv az állami költségvetési bevételek növelése. Az ellenzők fő érve viszont az alkoholizmus és annak személyiségromboló hatása, amelyet összeegyeztethetetlennek tartanak a szocializmus elveivel. Kompromisszumként olyan vodka gyártását kezdik meg, amely feleannyira erős (20 fokos), mint a korábban megszokott. A köznyelv ezt a „gyengített” vodkát rikovkának nevezi el, az NT rendeletet aláíró gazdasági elnökhelyettese, Alekszej Rikov neve után.

január 4. A súlyosan beteg Lenin kiegészíti a Levél a kongresszushoz c. üzenetét, amelyben a főtitkár leváltását indítványozza.

január 25. Megjelenik a Pravdában Lenin „Hogyan szervezzük át a Munkás-Paraszt-Felügyeletet” c. cikke, amely a vezetés demokratizálásának szükségességéről szól.

február 21. A KB plénuma elemzi a Sztálin által a XII. kongresszusra a nemzetiségi kérdésről előkészített téziseket, amelyet alapjában elfogadnak, de Lenin útmutatásai alapján korrekciókat is végrehajtanak.

március 5. Lenin – levélben – Trockijt kéri meg, hogy a XII. kongresszuson képviselje a véleményét a „grúz ügy” kapcsán napirendre kerülő nemzetiségpolitikai vitában. Trockij nem élt e lehetőséggel.

március 14. Hivatalosan közlik a Lenin súlyos állapotáról szóló orvosi jelentést. Megjelenik a Pravdában és a Petrogradszkaja Pravdában (ott részletekben) Sztálin cikke „Az orosz kommunisták politikai stratégiájáról és taktikájáról”.

április 17–25. Az OK(b)P XII. kongresszusa. Lev Trockij nem meri vállalni Lenin képviseletét. Nyikolaj Buharin vezetésével azonban mégis elítélik a „nagyorosz sovinizmus maradványait”. Sztálin meghirdeti a bolsevizmus helyi meggyökereztetésének (korenyizacija) politikáját. (Az új nemzetiségi politika nyomán megkezdődik a helyi állam- és pártapparátus feltöltése nemzetiségi káderekkel: az államideológiát közvetítő nemzetiségi nyelvű iskolahálózat, színházak, könyvtárak, folyóiratok, könyvkiadók, egyesületek létesülnek.)

április 29. – május 2. A 2. összorosz egyházi zsinat, amelyen részt vesznek a „Megújulás” nevű áramlat hívei, elítéli a kapitalizmust mint kereszténységellenes társadalmi formát, és üdvözli a szocialista forradalmat. Tyihont megfosztják pátriárkai és szerzetesi méltóságától. Visszavonják az általa kibocsátott és a szovjethatalmat megátkozó főpásztori körlevelet.

június 16. Tyihon az OSZFSZK Legfelsőbb Bíróságához intézett nyílt levélben „beismeri” bűnösségét, de a pátriárkai címet haláláig (1925) hivatalosan már nem kapja vissza. A levelet a Bezbozsnyik c. újság közli.

július Azerbajdzsán határain belül megalakul az örmény többségű Hegyi Karabah Autonóm Terület.

július 1. Megkezdik 1939-ig tartó működésüket a Szolovki-szigeteken és a Pecsora völgyében létesített munkatáborok.

július 4. Tyihon a KVB közlönyében bejelenti, hogy az orosz pravoszláv egyház nem kíván politizálni.

július 15. Tyihon nyilvánosságra hozza, hogy saját elhatározásából visszatér az egyház élére, és nem ismeri el az 1923-as zsinat döntéseit. Ezzel a papság két táborra szakad. A kisebbség (a „megújhodók”) kitartanak a radikális reformok szükségessége mellett, a többség azonban újra Tyihon és az általa immáron elfogadott mérsékelt reformok mögé sorakozik fel.

Október 8. Lev Trockijnak a Titkárságot elítélő, KB-hoz intézett levelét követően zászlót bont a „baloldali ellenzék” [Jevgyenyij Preobrazsenszkij, Georgij (Jurij) Pjatakov, Valerian Oszinszkij, Vlagyimir Antonov-Ovszejenko]. Gazdasági programjuk az „eredeti szocialista felhalmozás” elméletére épül, amely a gyors iparosítást szolgáló felhalmozást az „egyenlőtlen cserével” alapozná meg

október 15. Megjelenik a „baloldali ellenzék” platformja, a 46-ok nyilatkozata. Alapgondolata a párt- és a munkásdemokrácia visszaállítása, ám a gyorsított iparosítás és a munkásdemokrácia kiszélesítése nyilvánvalóan nem volt összeegyeztethető program.

november 15. A KVB dekrétuma átszervezi a GPU-t a tagköztársaságok politikai rendőrségeit összefogó csúcsszervvé (Egyesített Állami Politikai igazgatóság – OGPU).

december 9. Máig tisztázatlan körülmények között sikertelen merényletet kísérelnek meg Tyihon pátriárka ellen.

december 11. A Pravda közli Lev Trockij „Új irányvonal” c. cikkét, amelyben többek között azt követeli, hogy a párt rendelje alá önmagának a feje fölé nőtt apparátust.

az év folyamán Moszkvában az eszer párt bejelenti feloszlását. – Eltörlik a cári idők igazolvány- (paszport-) rendszerét. (A helyváltoztatás külön engedélyhez volt kötve.) Helyette a személyre szóló igazolást (udosztoverenyije) kaphat az, aki akar.

az év folyamán Az év első negyedében a természetbeni bérezés aránya még 20% körül alakul. – 1922–1923-ban következik be az „árollóválság”, amely 1923 októberében tetőzik. A hónap elején a frissen stabilizált rubelben kifejezve az ipari árak az 1913. évi áraknak a 27,6%-át, a mezőgazdasági árak pedig 89%-át teszik ki. – Egy 1923-ban készült összeírás szerint a nepmanok a nagykereskedelmi forgalom 15%-át, a kiskereskedelmi forgalomnak pedig 83%-át tartják a kezükben. Az állami szektor a nagykereskedelmi forgalom 77%-át és a kiskereskedelmi forgalom 7%-át, a szövetkezeti szektor pedig a nagykereskedelmi forgalom 8%-át és a kiskereskedelmi forgalom 10%-át bonyolítja le.

1924

január 16–18. Az OK(b)P 13. konferenciája. Az apparátus ellentámadásba lendül az ellenzékkel szemben. (Diszkreditálásukra Sztálin nyilvánosságra hozza a frakciók – ideiglenes – betiltásáról szóló, 1921-ben elfogadott titkos határozatot, hogy ezzel az ellenzéket pártellenes színben tüntesse fel. Leváltják Lev Trockij egyik támaszát, Vlagyimir Antonov-Ovszejenkót a Vörös Hadsereg politikai főcsoportfőnöki tisztéből, mert a katonai pártsejteknek szétküldött körlevélben pártdemokráciát követelt. Grigorij Zinovjev és Lev Kamenyev Trockij kizárását követeli a pártból, ezt viszont Sztálin taktikai okokból ellenzi.)

január 21. 54 éves korában Gorkiban meghal Lenin, a Népbiztosok Tanácsának elnöke. (A Vörös téren felállított ideiglenesen fából ácsolt mauzóleumban helyezik nyugalomra január 27-én.)

január 26. – február 2. A Szovjetek II. Össz-szövetségi Kongresszusa. Lenin temetésének előestéjén Sztálin esküt tesz az örökség méltó folytatására. A kongresszuson határozatot hoznak arról, hogy Petrográdot Leningrádra keresztelik át. A továbbiakban jóváhagyják a SZU első alkotmányát, megválasztják a KVB két házát, a Szövetségi Tanács és a Nemzetiségi Tanács kamaráját. A Népbiztosok Tanácsa elnökévé Alekszej Rikovot választják meg.

január 29–31. Az OK(b)P KB plénuma meghirdeti az ún. „lenini behívót”. A május 15-i határidőig több mint 240 ezer új tagot, 90%-ban munkást vesznek fel a pártba, ahol a munkásság aránya 44%-ról 60%-ra szökik fel. (Mindez az ellenzék elszigetelését segíti.)

február 1. Nagy-Britannia diplomáciai kapcsolatokat létesít a SZU-val.

február 7. Olaszország diplomáciai kapcsolatokat létesít a SZU-val.

február 11. Leváltják a Trockijhoz közel álló Jefraim Szkljanszkij hadügyi népbiztoshelyettest, és a Vrangel elleni háború hősét, Mihail Frunzét nevezik ki a helyére.

március 21. A KVB határozata megszünteti a Tyihon pátriárka elleni bírósági eljárást.

május 18. Nagyezsda Krupszkaja átadja a KB-nak Lenin Levél a kongresszushoz c., eredetileg a XII. kongresszusnak szánt írását.

május 24. A KB-ülés úgy dönt, hogy Lenin levelét nem lehet felolvasni és sokszorosítani, hanem a küldöttségekkel külön-külön ismertetik meg. Sztálin fogadalmat tesz, hogy megváltozik.

május 23–31. Az OK(b)P XIII. kongresszusa. Megerősíti Sztálint a főtitkári tisztségben. A Politikai Bizottság (Zinovjev, Kamanyev, Buharin, Rikov, Kalinyin, Sztálin) a KB és a kongresszusi küldöttek többsége elítéli a Trockij vezette „baloldali ellenzék” nézeteit.

június 17. – július 8. A Komintern V. kongresszusa. Megállapítja a kapitalizmus részleges és ideiglenes stabilizációját. A munkásegységfront korábban kiadott helyes jelszavát eltorzítja, hogy csak „alulról” engedélyezi, ami lehetetlenné teszi a nem kommunistákkal az együttműködést. Új jelszava: „A tömegek közé!” és „Bolsevizálni a kommunista pártokat!”

szeptember 19. A buharai kurultaj határozata, amely megszünteti az önálló államot. Helyén megalakul az Üzbég és Türkmén SZSZK, a Tadzsik Autonóm SZSZK.

szeptember Sztálin a szociáldemokráciát a fasizmus mérsékelt szárnyának nevezi.

ősz Trockij az Október tanulságai c. írásában felmelegíti a „permanensforradalom”-tézisét, amelyet 1905–1907-ben dolgozott ki, és értelmezi az októberi forradalom jelentőségét, főbb folyamatait. Az írás a frakciós harcok tárgya lett.

október Az angol választások előtt a külügyminisztérium közzéteszi az ún. Zinovjev-levelet, amely a Brit KP számára tartalmaz katonai jellegű instrukciókat. A levél hamisítvány, de az antikommunista kampány a Munkáspártot megbuktatja a választásokon.

november 18. Lev Kamenyev a moszkvai pártbizottság plénumán a trockizmust önálló áramlatnak minősíti, amely „mindig” szembeszállt a párt hivatalos ideológiájával.

december Sztálin – Trockij „permanensforradalom”-tézisével szemben – meghirdeti „a szocializmus egy országban” tételt, amely, a SZU nemzetközi elszigetelődése miatt, önerőre támaszkodva ígéri a szocializmus felépítésének perspektíváját egyetlen országban, a SZU-ban („Az októberi forradalom és az orosz kommunisták taktikája.”)

Életrajzi jegyzetek

Adler, Viktor (1852–1918) osztrák szociáldemokrata politikus. A Gleichheit (1886) és az Arbeiter-Zeitung (1889) című marxista lapok alapítója. 1888-ban az Osztrák Szociáldemokrata Párt alapítója és első elnöke. 1918-ban Ausztria külügyminisztere.

Agurszkij, Samuel (Szamuel Hamovics; 1884–1947) kommunista politikus, a forradalmi mozgalom történésze. 1902-ben belép a Bundba. 1906–1917 között emigrációban él (Nagy-Britannia, USA). 1918-tól az OK(b)P tagja. A forradalom után a Nemzetiségi Népbiztosságon dolgozik. A húszas években gyakran jár az USA-ban és adományokat gyűjt a Szovjetunió számára. Az októberi forradalom történetével foglalkozik, több műve megjelenik. 1938-ban hamis vádak alapján letartóztatják, majd 5 év lágerbüntetésre ítélik Kazahsztánban. 1947-ben illegálisan Moszkvába megy ügyét tisztázni, de visszaküldik Pavlodarba, ahol hamarosan meghal. 1956-ban rehabilitálják.

Ahmatova (Gorenko), Anna Andrejevna (1889–1966) költőnő. 1935–1940 között írt híres önéletrajzi ciklusa, a Rekviem csak 1987-ben jelenhet meg. A Mandelstam vezette akmeista irányzathoz tartozik. 1962-ben Nobel-díjra jelölik. Számos műve magyarul is olvasható.

Akimov, V. P. (1875–1921) Az „ökonomizmus” egyik vezető figurája az oroszországi szociáldemokráciában. Pétervárott részt vesz a Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet tevékenységben. Letartóztatják, majd emigrál. Csatlakozik az emigráns orosz szociáldemokratákhoz, ahol a jobbszárny vezetője lesz. 1905-ben tér vissza Oroszországba. Nem vesz részt a későbbi politikai életben.

Akszelrod, Pavel Boriszovics (1850–1928) szociáldemokrata forradalmár, mensevik vezető politikus, publicista. A Munka Felszabadításának csoportjának tagja, az Iszkra alapító szerkesztője. Az ún. likvidátor irányzat egyik vezetője. 1912-ben részt vett az Augusztusi Blokkban. Az októberi forradalom alatt a mensevikek által létrehozott OSZDMP KB elnöke. A forradalmat élesen elutasítja.

Alekszandrov, Mihail Sztyepanovics l. Olminszkij (Alekszandrov) Mihail Sztyepanovics

Alekszinszkij, Grigorij Alekszejevics (1879–1967?) bolsevik. A II. Állami Duma képviselője. Az OSZDMP bolsevik szárnyának népszerű szónoka, majd a Duma feloszlatása után emigrál. 1909-től Bogdanovval együtt a Vperjod csoport tagja. A februári forradalom után visszatér Oroszországba, a plehanovista Egység csoporthoz csatlakozik, és bolsevikellenes álláspontra helyezkedik. Ő vádolja meg Lenint azzal, hogy német kém. 1918-ban letartóztatják, majd szabadon engedése után emigrál.

Antonov, Dmitrij Ivanovics (1896–?) bolsevik forradalmár. 1918-tól az OK(b)P tagja. 1918–1922 között a Vörös Hadseregben szolgál, harcol a polgárháborúban. 1922-től pártmunkát végez. 1935–1938 között a KB ipari osztályának vezetője. 1938–1940 között az OK(b)P cseljabinszki területi első titkára.

Aralov, Szemjon Ivanovics (1880–1969) forradalmár, szovjet politikus és katona. A katonai hírszerzés (GRU) megalapítója. 1921-től külügyi vonalon dolgozik. A második világháborúban önkéntesként szolgál, majd nyugdíjas.

Armand, Inessza ( 1874–1920) Párizsban született arisztokrata családban. 1904-től az OSZDMP tagja. Igen közeli kapcsolatban áll az emigrációban élő Leninnel. 1917. áprilisi Oroszországba érkezése után is szervezőmunkát végez. A bresztlitovszki béke kérdésében a baloldaliakhoz csatlakozik. 1920-ban részt vesz a Komintern II. kongresszusán. Kolerajárványban hal meg, a Vörös téren temették el.

Arsinov, Pjotr Andrejevics (1887?–1938) bolsevik, majd anarchista. 1919-től Nyesztor Mahno titkára. 1923-ban megírja A mahnovista mozgalom története című művét. 1938-ban letartóztatják, a börtönben hal meg.

Babel, Iszaak Emanuilovics (1894–1940) műfajteremtő prózaíró, a polgárháború alatt Bugyonnyij Lovashadseregében szolgál. 1921–1925 között legalább ötven novellát ír, melyekből önálló kötetként 1926-ban megjelenik a Lovashadsereg, amely világhírnevet szerez szerzőjének, majd 1931-ben kiadják az Ogyesszai történeteket. Többször járt Párizsban. 1939 májusában letartóztatják. 1940. január 27-én hamis vádak alapján kivégzik, majd 1954. december 18-án rehabilitálják.

Babuskin, Ivan Vasziljevics (1873–1906) munkás, bolsevik forradalmár. Pétervárott Leninnel közvetlen kapcsolatban áll, többször letartóztatják. Az Iszkra egyik első levelezője. Aktívan részt vesz az 1905-ös forradalomban. Az OSZDMP irkutszki bizottságának tagja, 1905 végén Csitába megy fegyverekért, visszatérése közben A. N. Meller-Zakomelszkij generális csapata elfogja és kivégzik.

Badajev, Alekszej Jegorovics (1883–1951) bolsevik politikus. 1904-től az OSZDMP tagja. 1914-ben Duma-képviselő. 1912–1913-ban a Pravda hivatalos kiadója. Az első világháború alatt háborúellenes kampányt folytat, amiért letartóztatják és száműzik. Részt vesz a februári forradalomban, a petrográdi Városi Duma tagja. A Petrográdi és az Északi terület élelmezési hivatalának vezetője. 1937/38-ban az OSZFSZK élelmiszeripari népbiztosa. 1938–1943 között az OSZFSZK Legfelsőbb Tanács elnöke és a SZU Legfelsőbb Tanácsának elnökhelyettese.

Bakunyin, Mihail Alekszandrovics (1814–1876) forradalmár, anarchista teoretikus. 1848/49-ben Prágában és Drezdában a zendülések egyik vezetője. 1851-ben kiadják Oroszországnak, ahol börtönbe kerül. Japánon keresztül az USA-ba, majd Londonba szökik. Részt vesz az I. Internacionáléban, vitába keveredik Marxszal, ezért kizárják az Internacionáléból. Svájcban hal meg. Főbb művei közül a Gyónás, valamint az Államiság és anarchia magyarul is megjelent.

Balabanova, Andzselika Iszaakovna (1877–1965) az olasz munkásmozgalom aktivistája. 1897-ben hagyja el Olaszországot, majd csatlakozik az Orosz szociáldemokraták szövetségéhez. Az OSZDMP II. kongresszusa után mensevik. 1912–1916 között az Olasz Szocialista Párt tagja. A párt újságának, az Avantinak az egyik szerkesztője. 1917-ben csatlakozik a bolsevikokhoz, részt vesz a Komintern I. kongresszusának szervezésében. A Kominternben Lenin közvetlen munkatársa. 1922-ben elhagyja Szovjet-Oroszországot, 1924-ben kizárják az OK(b)P-ből is.

Bauer, Otto (1881–1938) osztrák szociáldemokrata politikus. Korai inspirátora az Új Baloldal (New Left) mozgalomnak és az eurokommunizmusnak. Első könyve 1906-ban jelenik meg a Szociáldemokrácia és a nemzetiségi kérdés címmel. A Der Kampf című elméleti lap alapítója. Az I. világháborúban 3 évet tölt orosz fogságban. 1918-tól, Viktor Adler halála után az Osztrák Szociáldemokrata Párt vezetője. Rövid ideig külügyminiszter. Az 1934-es Schutzbund-felkelés után Csehszlovákiába, majd Franciaországba emigrál.

Bazarov, Vlagyimir Alekszandrovics (1874–1939) filozófus, közgazdász, szociáldemokrata. 1904–1907 között bolsevik. 1905-től a Partyijnije izvesztyija szerkesztőbizottságának tagja. 1917–1919 között mensevik. 1921-től a Szovjetunió Tervhivatalának elnökségi tagja.

Bebel, August (1840–1912) német szociáldemokrata politikus. Baloldali liberálisból Wilhelm Liebknecht hatására forradalmi marxista lesz. 1867-től a Német Munkásegyletek Szövetségének elnöke, a Német Szociáldemokrata Munkáspárt egyik alapítója, 1875–1913 között a párt társelnöke. Főbb művei: Célunk és A nő és a szocializmus.

Bejlisz, Menahil-Mendel (1873–1934) 1911-ben Kijevben letartóztatják és megvádolják egy keresztény kisfiú rituális meggyilkolásával. A vérvádper megosztja az orosz politikai életet. Szabadulása után családjával együtt Palesztinába, majd az USA-ba emigrál.

Belinszkij, Visszarion Grigorjevics (1811–1848) irodalomkritikus, filozófus, publicista. 1828–1832 között a Moszkvai Egyetem hallgatója, diákszervezkedésért kizárják. 1830-ban megírja Dmitrij Kalinyin című drámáját. 1839-től Péterváron él. 1839–1846 között az Otyecsesztvennije zapiszki, 1846-tól a Szovremennyik munkatársa. Ny. V. Sztankevics és M. A. Bakunyin köréhez tartozik.

Bergyajev, Nyikolaj Alekszandrovics (1874–1948) filozófus, kezdetben a marxizmus hatása alatt állt mint legális marxista. Fokozatosan eltávolodik a marxizmustól a keresztény egzisztencializmus és a perszonalizmus irányába. Részt vesz a forradalmat radikálisan elutasító Vehi (1909) kiadásában. Párizsban kiadja a Puty c. folyóiratot, amelyet „orosz vallási orgánumnak” nevez. Népszerű művei az orosz forradalom és a szovjet fejlődés kérdéseivel foglalkoznak, amelyek magyarul is olvashatók.

Bernstein, Eduard (1850–1932) német szociáldemokrata politikus, teoretikus. Marx tanításai forradalmi következtetéseinek revízió alá vételét szorgalmazza. A revizionizmus, az opportunizmus megteremtőjének tekintik. Munkássága mind a mai napig viták tárgya.

Berzin, Jan Karlovics (1889–1938) litván származású forradalmár, szovjet politikus. 1905-től az OSZDMP tagja. Részt vesz az 1905/07-es forradalomban. 1907-ben politikai gyilkosság vádjával 8 évre ítélik, amelyet két évre csökkentenek. 1911-ben újra letartóztatják forradalmi tevékenységért, majd megszökik. Behívják katonának, de nem vonul be. Aktívan részt vesz az 1917-es forradalomban. A szovjet katonai hírszerzés egyik alapítója, Lenin őrségének a parancsnoka. 1936/37-ben parancsnokhelyettes a spanyol polgárháborúban. Visszatérése után letartóztatják és kivégzik. 1956-ban rehabilitálják.

Bjalik, Haim Nahman (1873–1934) zsidó költő. 1920-ig Oroszországban él, majd emigrál. 1924-től Palesztinában él. 1904-ben megjelenik az Elbeszélés a pogromról című kötete.

Blanqui, Louis Auguste (1805–1881) francia forradalmár, az utópista kommunisták képviselője, aki a forradalmi kisebbség összeesküvő felkelésének híve. 1830-ban részt vesz a fegyveres felkelésben. Többször letartóztatják. 1840-ben halálbüntetésre ítélik, amelyet életfogytiglanra változtatnak. 1848-ban a forradalom szabadítja ki. Részt vesz újra a felkelésben, ezért 10 év börtönbüntetésre ítélik, 1859-ben amnesztiával szabadul. Londonban, Párizsban és Brüsszelben él. 1871-ben a párizsi kommün tagja. A kommün bukása után újra börtönbe kerül és ott hal meg.

Bogdanov (Malinovszkij), Alekszandr Alekszandrovics (1873–1928) forradalmár, pártpolitikus, filozófus, közgazdász, orvos. Az OSZDMP szakadása után (1903) a párt bolsevik szárnyának tagja. 1907-től Leninnel együtt emigrál. A Proletarij és a Novaja Zsizny című bolsevik lap szerkesztője. Otzovisták vezetője. 1909-ben Capri szigetén Gorkijjal és Lunacsarszkijjal együtt részt vett a szociáldemokrata pártiskola alapításában. A Vperjod csoport tagja, majd kilép onnan. A frakcióharcok során 1911 után eltávolodik a politikától, és tudománnyal foglalkozik. Az első világháborúban, mint orvos szolgál. Később, műveiben a bolsevikokkal szemben foglal állást. A proletkult ideológusa. A „tektológia” tudományának elméleti megteremtője. 1926-ban a világ első vérátömlesztő intézetének a megalapítója és igazgatója. Egy önmagán végzett kísérletben hal meg.

Boncs-Brujevics, Vlagyimir Dmitrijevics (1873–1955) bolsevik politikus. Az Iszkra munkatársa. Részt vesz az 1905/07-es forradalomban. Az 1917-es februári forradalom után a Petrográdi Szovjet Végrehajtó Bizottságának tagja. Az októberi forradalom idején a Szmolnij-Tavricseszkij kerület parancsnoka. Lenin közeli munkatársa. Később tudományos pályára lép, vallástörténeti problémákkal foglalkozik. A Központi Bizottság archívumának egyik alapítója. Számos visszaemlékezést ír Leninről.

Bos (Bosch), Jevgenyija Bogdanovna (1879–1925) bolsevik forradalmárnő. 1901-től az OSZDMP tagja. 1914-ben Pjatakovval együtt, Japánon keresztül az USA-ba emigrál, majd Lenin hívására Bernbe utazik. Ellenzi a nemzetek önrendelkezési jogának elismerését. Aktívan részt vesz az 1917-es forradalomban. 1917–1918 folyamán az Ukrán SZSZK Népi Titkárságának vezetője.

Brjuhanov, Nyikolaj Pavlovics (1878–1938) forradalmár, bolsevik politikus. 1902-től az OSZDMP tagja. Ufában végez pártmunkát. 1918-tól az élelmezési népbiztosságon dolgozik, majd a polgárháború alatt a Vörös Hadsereg ellátásáért felelős. 1923-tól a Szovjetunió élelmezési népbiztosa, majd a pénzügyi népbiztosság munkatársa. Hamis vádak alapján 1938-ban kivégzik, majd 1956-ban rehabilitálják.

Bublikov, Alekszandr Alekszandrovics (1875–1941) közlekedési mérnök. A IV. Állami Duma képviselője. Az Ideiglenes Kormány idején a Közlekedési Minisztérium komisszárja, majd minisztere. Részt vesz II. Miklós cár letartóztatásában 1917. március 8-án. Az októberi forradalom után emigrál.

Bugyonnij, Szemjon Mihajlovics (1883–1973) katona, a Szovjetunió marsallja (1935-től). 1904/05-ben, a japán–orosz háborúban, majd az I. világháborúban harcol. 1917-től az OK(b)P tagja. Részt vesz a polgárháborúban, az I. Lovas-hadsereg parancsnoka, Sztálin feltétlen támogatója. 1937-től a Legfelsőbb Tanács, 1938-tól az Elnökség tagja, 1940-től honvédelmiminiszter-helyettes. Részt vesz a második világháborúban is. Halála után a Kreml falába temetik.

Buharin, Nyikolaj Ivanovics (1888–1938) bolsevik forradalmár, politikus, teoretikus, 1924–1929 között az OK(b)P Politikai Bizottságának, 1919–1929 között a Komintern Végrehajtó Bizottságának tagja. 1918-tól 1929-ig a Pravda, 1934-től 1937-ig az Izvesztyija főszerkesztője. Az 1936-os Alkotmány szerzője. 1937-ben kizárják a pártból. Hamis vádak alapján 1937. február 27-én letartóztatják, 1938. március 13-án a Szovjetunió Legfelsőbb Bíróságának Katonai Kollégiuma halálra ítéli, két nap múlva kivégzik. 1988. február 4-én a Legfelsőbb Bíróság, június 21-én pedig az SZKP KB is rehabilitálja. Elméleti és gazdaságpolitikai munkáit újra kiadták.

Bulak-Balahovics (Bei-Bulak Balahovics), Sztanyiszlav Nyikogyimovics (1883–1940) ellenforradalmi tábornok. 1920-ban, a lengyel–szovjet háborúban a lengyelek oldalán harcol. Az eszer Szavinkovval és a petljuristákkal együtt bevonul Belorussziába, és tömeges kivégzéseket, pogromokat hajt végre csapataival. A szovjet csapatok bevonulása után Lengyelországba menekült, Varsóban meggyilkolták.

Bulgakov, Mihail Afanaszjevics (1891–1940) eredeti foglalkozása szerint orvos, író, dramaturg. Első műve 1919-ben jelenik meg. Fő műve a Mester és Margarita, mely életében nem jelenhetett meg. A Fehér gárda című regényének színpadi változata, A Turbin család napjai Sztálin kedvenc darabjai közé tartozott, ám színdarabjait többször betiltották.

Bulgakov, Szergej Nyikolajevics (1871–1944) filozófus, közgazdász. 1906–1918 között a Moszkvai Egyetem politikai gazdaságtan professzora. 1906-ban a II. Állami Duma képviselőjévé választják. A polgárháborúban aktívan támogatta a fehéreket. 1923-tól emigrációban él. A Bergyajev által szerkesztett Puty c. folyóiratban jelennek meg cikkei.

Buligin, Alekszandr Grigorjevics (1851–1919) politikus. 1905-ben belügyminiszter. A Cseka határozata alapján kivégzik.

Bunyin, Ivan Alekszejevics (1870–1953) író. 1891-től jelennek meg művei. 1900-tól a Gorkij által szerkesztett Znanyije című folyóiratban publikál. Bejárja Nyugat-Európát és a Közel-Keletet. 1918–20-ban Odesszában tartózkodik, majd emigrál. 1933-ban irodalmi Nobel-díjat kap.

Cereteli, Iraklij Georgijevics (1882–1959) mensevik vezető, politikus. A II. Állami Duma tagja. Szibériába száműzik. A februári forradalom után visszatér Petrográdba. A Petrográdi Szovjet Végrehajtó Bizottságának tagja. Az Ideiglenes Kormány posta- és távközlésügyi minisztere. Az októberi forradalom nyílt ellenfele, 1923-ban Franciaországba, majd 1940-ben az USA-ba emigrál.

Cjurupa, Alekszandr Dmitrijevics (1870–1928) bolsevik forradalmár, statisztikus, agronómus, politikus. 1898-tól az OSZDMP tagja. 1918-tól az OSZFSZK élelmezési népbiztosa. A polgárháború idején a Vörös Hadsereg ellátását irányítja. Az élelmiszer-rekvirálás vezetője. 1925–1926-ban bel- és külkereskedelmi népbiztos. Halála után a Kreml falában temetik el.

Cornelissen, Christiaan Gerardus (1864–1942) dán szindikalista író, közgazdász, szakszervezeti aktivista.

Cvetajeva, Marina Ivanovna (1892–1941) költőnő. 1922–1939 között emigrációban él. Hazatérése után öngyilkosságot követ el.

Csapajev, Vaszilij Ivanovics (1887–1919) a polgárháború legendás partizánvezére. 1919-ben Kolcsak ellen harcol. A fehérgárdisták egy támadás során agyonlőtték.

Csernisevszkij, Nyikolaj Gavrilovics (1828–1889) orosz forradalmár, filozófus, irodalomkritikus és író. 1854-től a Szovremennyik című lap egyik főmunkatársa, az önkényuralom elleni küzdelem emblematikus alakja. 1862-ben letartóztatják, és a börtönben, 1863-ban írja meg Mi a teendő? című művét, mely később Leninre is nagy hatással lesz. Később Szibériába száműzik, ahonnan 1883-ban tér vissza. Szaratovban hal meg.

Csernov, Viktor Mihajlovics (1873–1952), az eszer párt vezetője. A Revoljucionnaja Rosszija című eszer lap szerkesztője. 1905-ben részt vesz a forradalomban, majd 1908-ban emigrál. 1917-ben a februári forradalom után tér vissza Oroszországba. Az Ideiglenes Kormány földművelésügyi minisztere. 1918-ban az Alkotmányozó Gyűlés elnöke. Az Alkotmányozó Gyűlés feloszlatása után Szamarába megy, és a gyűlés tagjainak kongresszusán elnököl. Kolcsak hatalomátvétele után szembeszáll vele, majd letartóztatják. A csehek szabadítják ki, ezt követően 1920-ban emigrál. A második világháború elején részt vesz az ellenállási mozgalomban, 1940-ben az USA-ba távozik.

Csicserin, Georgij Vasziljevics (1872–1936) politikus, diplomata. 1905-től az OSZDMP tagja, állandó anyagi támogatásban részesíti a pártot. Az októberi forradalom után külügyi népbiztos. A breszt-litovszki béke egyik létrehozója.

Dalin (Levin), David Juljevics (1889–1962) mensevik publicista és politikus. Részt vesz a pétervári diákmozgalomban. Rövid időre letartóztatják, majd emigrál. A heidelbergi egyetemen doktorál. 1917-ben tér vissza Oroszországba, ahol csatlakozik a mensevikekhez. Elítéli az októberi forradalmat, 1921-ben külföldre távozik. 1940-től az USA-ban él.

Dan (Gurvics) Fjodor Iljics (1871–1947), a mensevikek egyik vezető alakja, orvos. Többször letartóztatják és száműzik. Az emigrációban barátságba kerül Leninnel és Martovval. A mensevik frakcióhoz csatlakozik. A IV. Állami Dumában frakcióvezető. Az októberi forradalomban nem vesz részt. Bírálja a forradalmat, a breszt-litovszki békét, általában a bolsevik politikát. 1921-ben a bolsevikok ösztönzésére Berlinbe távozik, majd Hitler hatalomra jutása után Párizsban él.

Danielszon (Nyikolaj-on), Nyikolaj Francevics (1844–1918) orosz közgazdász. A narodnyikok egyik első ideológusa. 1872-ben, elsőként fordítja le orosz nyelvre Marx A tőke című művét. Levelezésben áll Marxszal. Számos közgazdasági művet ír.

Dimanstejn, Szemjon Markovics (1886–1939) forradalmár. 1918 januárjától a nemzetiségi népbiztosság zsidó ügyek komisszárja és az OK(b)P KB zsidószekciója Központi Irodájának titkára. 1919-től a Litván-Belorusz SZSZK munkaügyi népbiztosa. 1920-tól a Türkmén Köztársaság nemzetiségügyi népbiztosa. 1922-től párt- és állami beosztásokban dolgozik.

Dobroljubov, Alekszandr Mihajlovics (1876–1944?) remete, költő. A harcias esztétizmus és individualizmus, illetve a vallási aszketizmus szócsöve. A szolovjecki kolostor lakója. Szembeszállt az önkényuralommal. A hadkötelezettség megtagadásáért és háborúellenes propagandáért börtönbüntetésre ítélik. Irodalmi pályafutását szimbolistaként kezdi. Verselése a szabad vers és a népi vers között van.

Dubrovinszkij, Joszif Fjodorovics (1877–1913) forradalmár, bolsevik. Részt vesz az 1905-ös forradalomban. Többször letartóztatják, majd szabadulása után emigrál. Az OSZDMP V. kongresszusán a KB tagja lesz. 1910-ben visszatér Oroszországba, ahol újra letartóztatják, majd száműzik. Tuberkulózisa miatt öngyilkos lesz.

Dunayevskaya, Raya (1910–1987) ukrán származású amerikai marxista forradalmár. Gyermekkorában szüleivel emigrál az USA-ba. Az Amerikai Kommunista Párt tagja, de már 18 éves korában kizárják trockizmus vádjával. 1929-ben, Bostonban csatlakozik az amerikai trockisták csoportjához. 1937–1938-ban, Mexikóban Trockij titkárnőjeként dolgozik. A Molotov–Ribbentrop-paktum után szakít a trockizmussal. Később az Egyesült Államokban különböző kommunista szervezetek tagja. Számos marxista elméleti munkája jelent meg.

Durnovo, Pjotr Nyikolajevics (1843–1915) katonai-jogi akadémiát végez. 1884–1893 között rendőrfőnök. 1900-tól a belügyminiszter mellett dolgozik, 1905-től a cári birodalom belügyminisztere.

Dutov, Alekszandr Iljics (1879–1921) atamán, tábornok, kozák vezér. A fehérek oldalán harcol a polgárháborúban. 1920-ban Kínába emigrál, ahol egy NKVD-ügynök meggyilkolja.

Dzerzsinszkij, Feliksz Edmundovics (1877–1926) forradalmár, bolsevik, szovjet politikus. A Lengyel Királyság és Litvánia Szociáldemokráciája egyik alapítója. Részt vesz az 1905-ös forradalomban. Többször letartóztatják. Az októberi forradalom után a Petrográdi Katonai Forradalmi Tanács tagja, a Cseka (GPU, OGPU) elnöke. 1919–1923 között belügyi népbiztos, egyidejűleg 1921-től közlekedésügyi népbiztos. 1924-től a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács elnöke.

Ehrenburg, Ilja Grigorjevics (1891–1967) szovjet író, publicista, haditudósító, kétszeres Sztálin-díjas. 1905-ben csatlakozik a bolsevikokhoz. Letartóztatják, majd szabadulása után Franciaországba emigrál. 1921–1930 között Párizsban él, az Izvesztyija levelezője, majd a spanyol polgárháborúban tudósítója. A második világháború alatt kb. 3000 cikket ír. A háború után a Zsidó Antifasiszta Bizottság munkáját támogatja. 1950-től a Béke Világszövetség elnökhelyettese. 1954–1956 között írja meg világhírűvé vált Olvadás című regényét.

Esszen, Marija Moiszejevna (1872–1956) szociáldemokrata politikus. Tagja a Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezetnek. 1920-tól az OK(b)P tagja. 1921–1925 között Grúziában pártmunkát végez, majd Moszkvában él. 1955-től nyugdíjas.

Fedoszejev, Nyikolaj Jevgrafovics (1869–1898) az egyik első orosz marxista teoretikus. 1988-tól a Volga-menti szociáldemokrata körök szervezője. Száműzetésben hal meg.

Fotyijeva, Ligyija Alekszandrovna (1881–1975) bolsevik politikus. 1904-től az OSZD(b)MP tagja. 1904–1905-ben, emigrációban él Genfben és Párizsban. Három forradalom résztvevője. 1918–1931 között a Népbiztosok Tanácsának titkára, egyidejűleg 1918–1924 között Lenin titkárnője. 1938-tól a V. I. Lenin Központi Múzeumban, 1941–1945 között a Nemzetközi Vörös Segély Szervezetében (MOPR) dolgozik.

Frank, Szemjon Ljudvigovics (1877–1950) filozófus, vallási gondolkodó, pszichológus. Részt vesz a Problemi igyealizma (1902), a Vehi (1909) és az Iz glubini (1918) kiadásában. A forradalommal szemben az önkényuralmat támogatja. A racionális gondolkodás és a vallási hit szintézisére törekszik a keresztény platonizmus filozófiájának szellemében.

Frunze, Mihail Vasziljevics (1885–1925) katona, bolsevik forradalmár. 1904-től párttag. 1918-ban a Jaroszlavi Katonai Körzet katonai komisszárja. 1919-től frontparancsnok. 1920–1924 között Ukrajnában és a Krímben parancsnok. 1925-től a hadi- és tengeri ügyek népbiztosa. Műtét közben hal meg, a Vörös téren temetik el.

Ganyeckij, Jakob Sztanyiszlavovics (1879–1937) forradalmár, bolsevik politikus. Képzettségét a berlini, heidelbergi és a zürichi egyetemeken szerezte. 1896-tól az OSZDMP tagja. 1903–1909 között a Lengyel Királyság és Litvánia Szociáldemokráciája egyik vezetője. 1905–1907-ben lengyel területen részt vesz a forradalomban. A bolsevik párt pénzügyeinek egyik intézője. 1917-ben részt vesz a forradalomban, majd a pénzügyi és a külügyi népbiztosságokon különböző beosztásokban dolgozik. 1935-től a Forradalom Múzeumának az igazgatója. 1937-ben koholt vádak alapján kivégzik. Halála után rehabilitálják.

Gentile, Giovanni (1875–1944) olasz neohegeliánus filozófus. Önmagát a „fasizmus filozófusának” tartja. Fő műve A fasizmus doktrínája (1932).

Gersenzon, Mihail (Mejleh) Oszipovics (1869–1925) orosz irodalomkutató, filozófus, publicista és fordító. Az önkényuralommal való értelmiségi megbékülés alapján áll. A Vehi kiadásának kezdeményezője és az előszó szerzője (1909).

Gesszen, Vlagyimir Matvejevics (1868–1920) ügyvéd, jogteoretikus. A kadet párt egyik kiemelkedő vezetője. Az októberi forradalom után az emigráns kadet párt jobbszárnyának a vezetője. A Berlinben megjelenő fehérgárdista Rul című lap szerkesztője.

Gippiusz, Zinaida Nyikolajevna (1869–1945) költőnő, prózaíró, kritikus. Az októberi forradalmat ellenségesen fogadja. 1920-ban férjével, az író Merezskovszkijjal Franciaországba emigrál.

Gljasszer, Marija Ignatyevna (1890–1951) bolsevik. 1917-től az OK(b)P tagja. 1918–1924 között a Népbiztosok Tanácsának titkárságán, majd az OK(b)P KB Marx–Engels–Lenin Intézetében dolgozik.

Gorbunov, Nyikolaj Petrovics (1892–1937) bolsevik politikus, vegyész akadémikus. 1917-től az OSZD(b)MP tagja. 1917 novemberétől az OSZFSZK Népbiztosok Tanácsának titkára, egyidejűleg Lenin személyes titkára. A Katonai Forradalmi Tanács meghatalmazottjaként a fronton szolgál a polgárháborúban. 1923–1929 között a Moszkvai Egyetem rektora. 1935–1937 között a Tudományos Akadémia titkára. 1937. február 19-én letartóztatják, majd szeptember 7-én halálra ítélik és kivégzik. 1954-ben rehabilitálják.

Gorkij (Peskov), Alekszej Maximovics (1869–1936) szovjet író, drámaíró. Részt vesz az 1905-ös forradalomban. 1905–1917 között az OSZD(b)MP tagja. 1906–1913 között emigrációban él az USA-ban, majd Capri szigetén. Később a Zvezda és a Pravda munkatársa. Saját folyóiratot jelentetett meg Letopisz címmel. 1917-ben szembefordul a bolsevikokkal, majd egy év múlva ismét melléjük áll. 1921–1931 között külföldön él, hazatérése után ünnepelt író lesz, a szovjet Írószövetség elnöke. 1936-ban tüdőbajban hal meg.

Gramsci, Antonio (1891–1937) olasz marxista teoretikus. Az Olasz Kommunista Párt alapítója. 1922–1923-ban a Szovjetunióban él. 1923–1934 között az OKP vezetője. 1926-ban letartóztatják, és húsz év börtönbüntetésre ítélik. 1937-ben szabadul, majd néhány nap múlva meghal.

Gringmut, Vlagyimir Andrejevics (1851–1907) orosz feketeszázas politikus. 1880-tól haláláig a Moszkovszkije vedomosztyi című lap szerkesztője, kiadója. 1905-ben megalapítja az első „feketeszázas” szervezetet, az Orosz Monarchista Szövetséget.

Gucskov, Alekszandr Ivanovics (1862–1936) gyáros, az oktobrista (konzervatív párt) vezetője. 1910-től a III. Állami Duma elnöke. 1907–1915 között az Állami Tanács tagja. 1915–1917 között a Központi Katonai-ipari Bizottság elnöke. 1917-ben az Ideiglenes Kormány hadi- és tengerészeti minisztere. A Kornyilov-lázadás egyik szervezője. 1920-tól emigrációban él.

Guesde, Jules Basile (1845–1922) francia szocialista újságíró és politikus.

Gumiljov, Nyikolaj Sztyepanovics (1886–1921) orosz költő, drámaíró. Anna Ahmatova férje. 1918–1921 között a petrográdi irodalmi élet kiemelkedő alakja. A Cseka 1921. augusztus 3-án letartóztatja és kivégzik.

Gyenyikin, Anton Ivanovics (1872–1947) orosz fehérgárdista tábornok. 1920-ban emigrál.

Herzen, Alekszandr Ivanovics (1812–1870) orosz filozófus. Az orosz „forradalmi demokraták” első nemzedékének tagja és a narodnyik-mozgalom megteremtője. Csernisevszkijjel és Ogarjovval a Föld és szabadság titkos forradalmi szervezet létrehozója. 1852–1864 között angliai száműzetésben él. A Kolokol szerkesztője.

Hobson, John Atkinson (1858–1940) angol közgazdász. Több tucatnyi művet ír a modern kapitalizmus és a liberalizmus válságáról. 1902-ben jelenik meg az Imperializmus c. műve, amely hatással van többek között Leninre is. 1919-ben belép a Független Munkáspártba. 1929-ben a munkáspárti kormány kritikusa.

Hourwich, Isaac Aaronovich (1860–1924) amerikai közgazdász, statisztikus, szocialista aktivista. Az orosz forradalom támogatója. A University of Chicago tanára, majd a Seligman Fellow in Political Science at Columbia College professzora. Fő művei: The Economics of the Russian Village (1892), Immigration and labor (1912).

Hrusztaljev-Noszar, Georgij Sztyepanovics (1879–1918) munkáspolitikus. 1905-ben a szakszervezetek létrehozásának egyik kezdeményezője, a Pétervári Munkásképviselők Tanácsának elnöke. 1906-ban száműzik. 1907–1914 között Franciaországban él. 1914-ben visszatér Oroszországba, ahol újra letartóztatják. Szkoropadszkijt és Petljurát támogatja, üldözi az illegális kommunista szervezeteket. 1918-ban kivégzik.

Ilf–Petrov, két személy: Petrov, Jevgenyij Petrovics (Katajev) (1903–1942) író. Ilf, Ilja Arnoldovics (Fajnzilberg) (1897–1937) író. 1928-ban közösen megírják a Tizenkét szék című híres szatírájukat, a NEP-korszak karikatúráját.

Ivanov, Andrej Vasziljevics (1888–1927) bolsevik politikus. 1906-tól az OSZDMP tagja. 1918–1919-ben az Ukrán SZSZK belügyi népbiztosa. 1920–1925 között az Ukrán SZSZK Központi Végrehajtó Bizottságának titkára, 1925–1927 között a Szovjetunió Központi Végrehajtó Bizottságának titkára, Elnökségének tagja.

Ivanov, Vszevolod Vjacseszlavovics (1895–1963) próza- és drámaíró. Maxim Gorkij támogatja írói pályafutását. 1947-ben jelenik meg a Találkozások Maxim Gorkijjal című visszaemlékezése.

Ivanova-Iranova, Jelena Alekszandrovna (1883–1937) eszer forradalmárnő, terrorista Az eszer párt KB-tagja. 1918 februárjában részt vesz egy Lenin elleni merényletben. 1937-ben koholt vádak alapján kivégzik. 1989-ben rehabilitálják.

Izgojev (Lande), Alekszandr (Aron) Szolomonovics (1872–1935) kadet politikus. A Vehi (1909) egyik szerzője. 1906–1918 között a kadet párt KB tagja. Sztolipin első életrajzírója. A kadet párt VIII. kongresszusán támadja a kormányt, azonban Miljukov külpolitikáját támogatja. Az októberi forradalom után többször letartóztatják. 1922-ben Németországba toloncolják több híres íróval együtt. Élete utolsó éveit Észtországban tölti.

Januskevics, Nyikolaj Nyikolajevics (1868–1918) orosz tábornok. 1914-től II. Miklós kérésére vezérkari főnök lesz. A februári forradalom után nyugdíjazzák, 1918 elején letartóztatják, majd Mogiljovból a petropavlovszki erődbe szállítják, útközben a kísérők kivégzik.

Jaroszlavszkij, Jemeljan Mihajlovics (1878–1943) bolsevik forradalmár, párttörténész. 1898-tól az OSZDMP tagja. 1917-től a Kreml és a Moszkvai Körzet katonai komisszárja. 1921–1922 között KB-titkár. 1939-től akadémikus, Sztálin-díjas (1943). Halála után a Vörös téren temetik el.

Jelizarov, Mark Tyimofejevics (1863–1919) orosz forradalmár, szovjet politikus. 1893-tól az OSZDMP tagja. Lenin nővérének, Anna Iljinyicsnának a férje. 1919-ben közlekedésügyi népbiztos. Tífuszban hal meg.

Jemeljanov, Sztyepan Fjodorovics (1902–1970) tábornok. 1924–1925-ben a katonai hírszerzésnél szolgál. 1927-től az OK(b)P tagja. 1939–1941 között az Azerbajdzsáni SZSZK belügyi népbiztosa. 1941–1943 között az ASZSZK állambiztonsági népbiztosa. 1956-ban 25 év börtönbüntetésre ítélik, 1970-ben szabadul.

Jeszenyin, Szergej Alexandrovics (1895–1925) saját szavai szerint „a fatornyú Oroszország utolsó költője”: a köztudatban élő kettős képe a vallásos, egyszerű parasztköltőé és a duhaj, istenkáromló exhibicionistáé. Öt felesége és számos gyermeke volt. A Pugacsov c. verses eposzban hitet tett a forradalom mellett. 1925-ben öngyilkos lett.

Kalegyin, Alekszej Makszimovics (1861–1918) fehérgárdista tábornok. Az ellenforradalmi doni kozákhadsereg atamánja. Elfogták és agyonlőtték.

Kalinyin, Mihail Ivanovics (1875–1946) bolsevik forradalmár, szovjet politikus. 1898-tól az OSZDMP tagja. Részt vesz a Pravda alapításában, többször letartóztatják. Részt vesz a februári forradalomban. 1919–1938 között az Összoroszországi Központi Végrehajtó Bizottság elnöke, egyidejűleg 1922-től a Szovjetunió Központi Végrehajtó Bizottságnak elnöke is. 1938–1946 között a Legfelsőbb Tanács Elnökségének tagja. A Kreml falában temették el.

Kamenyev (Rozenfeld), Lev Boriszovics (1883–1936) bolsevik forradalmár, szovjet politikus, a bolsevik párt egyik vezetője, Lenin politikai tanítványa. A Moszkvai Egyetem jogi karára jár, majd a szociáldemokrata körökben kifejtett tevékenységért kizárják. Párizsba megy, ahol megismerkedik Leninnel és Trockij nővérével, Olgával, akit feleségül vesz. Visszatérve Oroszországba többször letartóztatják, 1905-től a KB tagja. Zinovjevvel és Leninnel közösen szerkeszti a Proletarij című bolsevik lapot. 1918-tól az Összoroszországi Központi Végrehajtó Bizottság Elnökségének tagja, 1922-től a Népbiztosok Tanácsának elnökhelyettese. 1922-ben Lenin átadja neki a saját archívumát, mely alapján létrehozzák a Lenin Intézetet. 1923–1926 között az intézet igazgatója. 1925-ben Zinovjevvel létrehozzák az ún. leningrádi ellenzéket a pártban. 1927-ben kizárják a pártból, majd egy év múlva visszaveszik. 1932-ben újra kizárják és száműzik Minuszinszkbe. 1936. augusztus 24-én halálra ítélik és kivégzik. 1988. június 13-án a Legfelsőbb Bíróság rehabilitálja.

Kamo (Tyer-Petroszjan), Szimon Arsakovics (1882–1922) forradalmár. A földalatti forradalmi tevékenység egyik fő szervezője. 1918–1920 között a földalatti párt szervezője a Kaukázusban és Dél-Oroszországban. Autóbalesetben hal meg.

Kaplan, Fanni (Dora) Jefimovna (1890–1918) anarchista. Az 1905-ös forradalom idején csatlakozik az anarchistákhoz. Forradalmi körökben Dora néven ismerik. 1906-ban halálra ítélik, majd kényszermunkára változtatják az ítéletet. A börtönévek alatt anarchistából eszerré válik. Az 1917-es forradalom szabadítja ki börtönéből, de betegsége miatt a Krímbe küldik szanatóriumba. 1918. augusztus 30-án merényletet követ el Lenin ellen. Letartóztatják, majd szeptember 3-án kivégzik.

Karamzin, Nyikolaj Mihajlovics (1766–1826) történész, író.

Kautsky, Karl (1854–1938) a német szociáldemokrácia egyik vezetője, tekintélyes alakja, teoretikus, a II. Internacionáléban az ún. centrista irányzat emblematikus figurája. 1883–1917 között a német szociáldemokraták elméleti lapjának, a Neue Zeit című lap szerkesztője. 1885–1890 között szorosan együttműködik Engelsszel, majd 1905-től kezdve fellép a radikális marxisták (pl. Rosa Luxemburg) ellen. Az első világháború alatt pacifista álláspontra helyezkedik. Az októberi forradalmat ellenségesen fogadja.

Kerenszkij, Alekszandr Fjodorovics (1881–1970) orosz politikus. 1917-től az eszer párt tagja. Az Ideiglenes Kormány igazságügyi minisztere, majd hadi és tengerészeti miniszter. 1917. július 8-tól október 25-ig miniszterelnök, egyidejűleg augusztus 30-tól a hadsereg főparancsnoka.

Klasszon, Robert Eduardovics (1868–1926) szovjet mérnök, energetikus, feltaláló. Az 1920-as években részt vesz az ország villamosításáról szóló terv (GOELRO) kidolgozásában. Rejtélyes körülmények között hal meg.

Kljucsevszkij, Vaszilij Oszipovics (1841–1911) történész, akadémikus.

Kokoskin,

Fjodor Fjodorovics (1871–1918) jogász, kadet politikus. A Moszkvai Egyetem államjogi tanszékének professzora. A kadet párt egyik alapítója és vezetője. 1917. november 28-án letartóztatják, a börtönkórházban ismeretlen tettesek 1918. január 7-éről 8-ára virradó éjszaka meggyilkolják.

Kolcsak, Alekszandr Vasziljevics (1871–1920) orosz katona, a cári hadsereg admirálisa, oceanográfus és hidrológus tudós, fehérgárdista tábornok, szibériai diktátor. 1900–1903 és 1908–1911 között sarkkutató expedíciókban vesz részt. Harcol a japán–orosz háborúban. Az első világháborúban a Fekete-tengeri Flotta parancsnoka. A polgárháborúban a fehérmozgalom egyik vezetője. Szibériában katonai diktatúrát hoz létre. 1918 telén és 1919 nyarán támadást indít Moszkva ellen a szovjethatalom leverésére. Vereséget szenved, majd Irkutszkban kivégzik.

Kollontaj, Alekszandra Mihajlovna (1872–1952) bolsevik forradalmárnő, diplomata. 1908-ban emigrál, majd Berlinben, Párizsban, Koppenhágában és Stockholmban él. Többször letartóztatják. 1915-ben Norvégiába költözik. A Nemzetközi Női Szocialista Titkárságon dolgozik, részt vesz a zimmerwaldi nemzetközi szocialista konferencia előkészítésében. 1917–1918-ban élelmezésügyi népbiztos. 1920-tól az OK(b)P KB nőosztályának vezetője. Csatlakozik a baloldali kommunistákhoz, majd 1920–1922 között a munkásellenzékhez. 1923-tól a Szovjetunió meghatalmazottja és kereskedelmi képviselője Norvégiában, 1926-tól Mexikóban, 1927-től meghatalmazott képviselő Norvégiában, 1930–1945 között követ, majd nagykövet Svédországban.

Kon, Feliksz Jakovlevics (1884–1941) lengyel származású bolsevik politikus. 1882-től részt vesz a forradalmi mozgalomban. 1906-tól a Lengyel Szocialista Párt – Baloldal egyik vezetője. Többször letartóztatják, majd 1914-től emigrációban él. 1918-ban részt vesz az ukrán kommunista párt létrehozásában. 1918-tól az OK(b)P tagja. Számos állami és pártfunkciója mellett 1920-ban, a lengyel–orosz háború idején a Lengyel Ideiglenes Forradalmi Bizottság tagja. 1922/23-ban a Komintern Végrehajtó Bizottságának titkára. 1927–1935 között a Komintern Nemzetközi Ellenőrző Bizottságának elnökhelyettese.

Kondratyev, Nyikolaj Dmitrijevics (1892–1938) közgazdász. 1905-től az eszer párt tagja. Az 1905-ös forradalom idején részt vesz a sztrájkmozgalomban, többször letartóztatják. Később a pétervári jogi karon tanul. A februári forradalomban aktívan részt vesz, majd 1917 őszén az agrárkérdésről publikál cikket, és szakít az eszer-programmal: senki nem lehet a föld tulajdonosa, a föld társadalmasítása hozza el a társadalom felszabadítását. Az októberi forradalom után különböző gazdasági-állami funkciókat tölt be. Kidolgozza a gazdasági konjunktúrák nagy ciklusainak elméletét: Kondratyevciklus. 1930-ban hamis vádak alapján letartóztatják, és 8 évi börtönbüntetésre ítélik. 1938. szeptember 17-én kivégzik, majd 1987-ben rehabilitálják.

Konopljannyikova, Zinaida Vasziljevna (1879–1906) forradalmárnő. 1902-től az eszer párt tagja, többször letartóztatják. 1906. augusztus 13-án lelövi G. A. Min vezérőrnagyot. Augusztus 26-án a Pétervári Katonai Körzet Bírósága halálra ítéli.

Kornyilov, Lavr Georgijevics (1870–1918) cári generális, majd fehérgárdista tábornok. Harcol a japán–orosz háborúban és az első világháborúban is. A forradalom idején a Petrográdi Katonai Körzet parancsnoka. 1917. augusztus végén fellázad (Kornyilov-lázadás), a fehérgárdista önkéntes hadsereg egyik szervezője. 1918. március 31-én Jekatyerinburg mellett megölik.

Korolenko, Vlagyimir Galaktyionovics (1853–1921) író. Főiskolai tanulmányai közben csatlakozik a narodnyik mozgalomhoz, többször száműzik és bebörtönzik. 1896-ban N. K. Mihajlovszkijjal szerkeszteti a Ruszkoje Bogatsztvo c. narodnyik lapot. 1902-ben Gorkijjal való szolidaritásból lemond tiszteletbeli akadémiai tagságáról. Az 1905-ös forradalom után publicisztikai tevékenységével fellép a rendőri túlkapások ellen. Az októberi forradalom után párton kívüli szocialistának vallja magát, elutasítja mind a proletárdiktatúrát, mind az ellenforradalmat.

Kosszovszkij, Vlagyimir (1867–1941) zsidó politikus. A Bund egyik alapítója és ideológusa. 1930-tól Varsóban él, 1939-ben New Yorkba emigrál.

Kraszin, Leonyid Boriszovics (1870–1926) forradalmár, bolsevik politikus. 1890-től a szociáldemokrata mozgalom résztvevője, majd 1903-tól az OSZDMP tagja. A Vperjod szerkesztőségének tagja. 1912-től eltávolodik a politikai élettől. Az októberi forradalom után visszatér az OK(b)P-be. A Legfelsőbb Népgazdasági Tanács elnökségének tagja, kereskedelmi és iparügyi, közlekedési, 1921-től külkereskedelmi népbiztos 1920–1923 és 1925–1926 között a Szovjetunió meghatalmazott képviselője Londonban.

Krasznov, Pjort Nyikolajevics (1869–1947) katona, író, kozák atamán, fehérgárdista. Többször kitüntetik az első világháborúban. Részt vesz a Kornyilov-lázadásban. Az októberi forradalom után letartóztatják, de szabadon engedik. A Donnál harcol a polgárháború alatt, majd a vereség után Németországba emigrál. A második világháború alatt együttműködik a náci Németországgal, majd 1945-ben angol fogságba esik. Kiadatása után a Szovjetunió Legfelsőbb Bírósága Katonai Kollégiumának ítélete szerint kivégzik.

Krilov, Ivan Andrejevics (1769–1844) költő, meseíró. Meséi magyarul is megjelentek Szabó Lőrinc fordításában.

Kropotkin, Pjotr Alekszejevics (1842–1921) forradalmár, anarchista teoretikus, tudós. Az 1860-as években számos expedícióban vesz részt Kelet-Szibériában és a Távol-Keleten. Pétervárott a fizika–matematika fakultáson tanul. 1870-ben az Orosz Földrajzi Társaság titkárának választják, majd a belügyminisztérium szolgálatában dolgozik. Svédországba megy, ahol belép az I. Internacionáléba. Visszatérve Oroszországba megfogalmazza anarchista programját, letartóztatják, majd a börtönkórházból megszökve emigrációba kényszerül. Bakunyin halála után az első számú anarchista teoretikus. 1917-ben, 40 évi emigráció után tér vissza Oroszországba, nem fordul szembe az októberi forradalommal, de a terrort bírálja. Fő műve a Kölcsönös segítség mint természettörvény magyarul is olvasható (Budapest, 1908).

Krupszkaja, Nagyezsda Konsztantyinovna (1869–1939) forradalmárnő, bolsevik. 1890-től részt vesz a marxista körök tevékenységben, 1891–1896 között egy munkásiskolában előadó, propagandamunkával foglalkozik. Leninnel együtt részt vesz a Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet létrehozásában. Letartóztatják, majd Szibériába engedik Leninhez, ahol összeházasodnak. 1902-től emigrációban él. Az 1905–1907-es forradalom idején Oroszországban tartózkodik, majd újra emigrál. 1917 áprilisában Leninnel együtt tér vissza Oroszországba. 1920-tól a közoktatás rendszerének egyik megteremtője, a Kulturális Népbiztosság munkatársa. 1924-től a Központi Ellenőrző Bizottság tagja. A XIV. kongresszuson támogatja a Zinovjev–Kamenyev-féle ellenzéket, később viszont ő is megszavazza a Trockij, Zinovjev és Kamenyev kizárásáról szóló határozatot.

Krzsizsanovszkij, Gleb Makszimilianovics (1872–1959) forradalmár, szovjet politikus, akadémikus. 1891-től részt vesz a marxista körök tevékenységében. 1893-tól a pétervári Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet egyik szervezője, Lenin közeli barátja. 1905–1907-ben a forradalom aktív résztvevője. Az 1917-es forradalmak után a Legfelsőbb Népgazdasági Tanácsban, 1920-tól a GOELRO-bizottságban dolgozik. 1929–1939 között a Szovjetunió Tudományos Akadémiájának elnöke. 1937–1946 között a Legfelsőbb Tanács képviselője.

Kugelmann, Louis (Ludwig) (1828–1902) német orvos, szociáldemokrata teoretikus, aktivista. Marx és Engels közeli barátja.

Kun Béla (1886–1938) magyar kommunista politikus. 1918. március 24-én az ő elnökletével alakult meg a Magyarországi Kommunista Párt. Ekkor építette ki személyes kapcsolatait Leninnel és más bolsevik vezetőkkel. 1919-ben a Tanácsköztársaság külügyi, illetve rövid ideig hadügyi népbiztosa. 1920-tól kisebb megszakításokkal Szovjet-Oroszországban él. 1921-től 1936-ig a Komintern Végrehajtó Bizottságának tagja. 1938-ban hamis vádak alapján letartóztatják, majd 1938. augusztus 29-én kivégzik. 1956-ban rehabilitálják.

Kurszkij, Dmitrij Ivanovics (1874–1932) bolsevik politikus és államférfi. 1904-től az OSZDMP tagja. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban. 1918–1928 között az OSZFSZK igazságügyi népbiztosa, az első szovjet főügyész. 1928-tól a Szovjetunió diplomáciai megbízottja Olaszországban.

Kuszkova, Jekatyerina Dmitrijevna (1869–1958) publicista. A szociáldemokrácia bernsteini fordulatát jelző Credo szerzője. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban. 1917-ben második férje, Prokopovics az Ideiglenes Kormány tagja. Az októberi forradalom után Moszkvában él, nem csatlakozik a harcoló felekhez, újságírással foglalkozik. 1922-ben emigrációba kényszerítik, először Prágában, majd Genfben él.

Labriola, Antonio (1843–1904) olasz filozófus, marxista teoretikus. Az olasz munkásmozgalom aktivistája.

Lacisz, Martin Ivanovics (Jan Fridrihovics Szudrabsz; 1888–1938) bolsevik forradalmár. 1905-től párttag. A Pertográdi Forradalmi Katonai Bizottság tagja 1917-ben. A Cseka egyik vezetője. A sztálini represszió áldozata.

Lafargue, Laura (1845–1911) a francia szocialista és munkásmozgalom aktivistája. Karl Marx lánya.

Lafargue, Paul (1842–1911) francia marxista. Marx személyes ismerője. Aktívan részt vesz a párizsi kommünben, majd Spanyolországba emigrál. Később visszatér Franciaországba, ahol öngyilkosságot követ el feleségével, Laurával együtt.

Lalajanc, Iszaak Hrisztoforovics (1870–1933) forradalmár, bolsevik. A Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet egyik alapítója. Többször letartóztatják. 1914–1917 között Irkutszkban statisztikusként dolgozik. 1922-tól az OSZFSZK Politikai Felvilágosítás Főosztályának vezetője. 1929-től nyugdíjas.

Landau, Grigorij Adolfovics (1877–1941) orosz filozófus, kritikus, publicista, politikus. A kadet párt KB tagja. A zsidó demokratikus csoport egyik vezetője. 1919-től Németországban él, 1922–1931 között a Rul című lap szerkesztőhelyettese. 1933-tól Lettországban él, a Szevodnya című lap munkatársa. 1940-ben letartóztatják, lágerben hal meg.

Larin, Jurij (1882–1932) szociáldemokrata politikus. 1900-tól részt vesz a forradalmi mozgalomban, a mensevikekhez csatlakozik Az 1917. februári forradalom után a mensevik internacionalisták csoportjának egyik vezetője, majd a bolsevik párt tagja lesz. 1918-tól a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács Elnökségének tagja, gyakorlatilag az Elnökség vezetője. Részt vesz a gazdasági élet helyreállításában, majd irányításában, illetve a kollektivizálásban. A Tervhivatal egyik alapítója és elnökségi tagja. Lánya, Anna Buharin felesége. A Kreml falában temetik el.

Lefebvre, Henri (1901–1991) francia szociológus, marxista filozófus.

Lengnyik, Fridrih Vilgelmovics (1873–1936) forradalmár, szovjet politikus. 1893-tól részt vesz a forradalmi mozgalomban, a Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet tagja. Kezdettől az OSZDMP tagja. Letartóztatják és száműzik. 1905–1917 között pártmunkát végez. Részt vesz az októberi forradalomban, majd különböző pártfunkciókat tölt be.

Lepesinszkij, Pantyelejmon Nyikolajevics (1868–1944) forradalmár, bolsevik politikus, történész. 1898-tól az OSZDMP tagja. Részt vesz a Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet munkájában. Leninnel együtt a Jenyiszeji Kormányzóságba száműzik. Emigrál, majd hazatér, és aktívan részt vesz az 1905–1907-es forradalomban. 1918–1920 között a közoktatási népbiztosságon dolgozik. Alapítója és 1925-től vezetője a Nemzetközi Vörös Segély Szervezetnek (MOPR). 1927-től a Történeti Múzeum igazgatója, 1931-től nyugdíjas, majd 1935–1936-ban a Forradalom Múzeumának igazgatója.

Levi, Paul (1883–1930) német kommunista politikus, ügyvéd. 1906-ban a Német Szociáldemokrata Párt (SPD) tagja. Luxemburg és elvtársai ügyvédje számos politikai perben. Később a Spartacus Szövetség egyik vezetője. A Spartacusfelkelés után a Német Kommunista Párt (KPD) főtitkára. 1920-ban ő vezeti a német kommunisták delegációját a Komintern II. kongresszusára Moszkvába. Az 1921. márciusi felkelés bírálatáért és párttársaival szembeni kritikájáért kizárják a pártból. Kizárása után megalakítja a Kommunista Munkások Szövetségét, később újra belép a szociáldemokrata pártba. 1930-ban kiesik egy ablakon és belehal sérüléseibe, halálának körülményei tisztázatlanok.

Liebknecht, Karl (1871–1919) német szociáldemokrata politikus, ügyvéd. 1900-tól a Német Szociáldemokrata Párt (SPD) tagja; Rosa Luxemburggal és más radikális szocialistákkal közösen megalapítja a Spartacus Szövetséget, amelyből a szocialista forradalom mellett elkötelezett Németország Kommunista Pártja (KPD) kinőtt. A Szocialista Ifjúsági Internacionálé elnöke 1907–1910 között. Háborúellenes politikájáért 1916-ban bebörtönzik. Kiszabadulása után a Spartacus Szövetség élére kerül. Az 1919. januári Spartacus-felkelés idején fehér tisztek meggyilkolják.

Liebknecht, Wilhelm (1826–1900) német szociáldemokrata politikus, Karl Marx közeli munkatársa, Németország Szociáldemokrata Pártjának egyik alapítója. Karl Liebknecht apja.

Lincoln, Steffens (Joseph) (1866–1936) amerikai újságíró és politikai elemző, a muckrakers publicisztikai irányzat egyik vezető alakja.

Litvinov, Makszim Makszimovics (1876–1951) 1898-tól az OSZDMP tagja. 1918-tól a Külügyi Népbiztosság Kollégiumának tagja. 1921-től külügyi népbiztoshelyettes. 1930-tól külügyi népbiztos. 1934-ben, majd 1939-től a Központi Bizottság tagja. 1934 és 1938 között a Szovjetunió népszövetségi képviselője. 1944 és 1947 között külügyminiszter-helyettesként a béketárgyalások egyik résztvevője.

Ljadov, Martin Nyikolajevics (Mandelstam) (1872–1947) 1903-tól a bolsevik párt tagja. 1909-től mensevik. 1920-tól ismét bolsevik és a GLAVTOP, majd az olajipar irányítója Bakuban. 1923–1929 között a szverdlovi egyetem rektora. 1930-tól az Októberi Forradalom Levéltár vezetője. Párttörténeti munkákat publikált.

Lobov, Szemjon Szemjonovics (1888–1937) 1913-tól párttag. 1924-től a Központi Bizottság tagja. 1926 és 1930 között a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács tagja. 1937-ben letartóztatják, elítélik és kivégezik.

Lordkipanidze, Grigol (1881–1937) grúz politikus és író. 1917-ben részt vesz a grúziai függetlenségi mozgalomban. A független grúz mensevik kormányban oktatási, majd védelmi miniszteri tárcát vállalt. 1921-ben ezért letartóztatják és Szuzdalba deportálják. 1928-ban térhet vissza. 1929-ben újra letartóztatják és száműzik. 1937-ben kivégezték.

Lukács György (1885–1971) filozófus, esztéta, egyetemi tanár, a marxista gondolkodás XX. századi történetének egyik meghatározó alakja. Alapító tagja a Vasárnapi Körnek és a Galilei Körnek. Publikál a Nyugatban, a Huszadik Században és másutt. 1910-ben jelent meg első könyve A lélek és formák címmel. 1911-ig Berlinben, 1912–1917 között Heidelbergben él. 1918 végén belép a KMP-be. 1919-ben, a Tanácsköztársaság idején helyettes közoktatásügyi népbiztos, április 3-ától népbiztos, május–júniusban a Vörös Hadsereg politikai biztosa. A bukás után Bécsbe menekül, ahol a bécsi KMP Ideiglenes KB tagja lett. Landler Jenővel külön frakciót képviselt Kun Bélával szemben. 1921-ben Moszkvában részt vesz a Komintern III. kongresszusán. Moszkvában telepedik le. A Marx–Engels–Lenin Intézet munkatársa. 1941. június 29-én az NKVD néhány hétre letartóztatja. 1945 augusztusában érkezik Budapestre. 1945-től egyetemi tanár. 1948-tól a Magyar Tudományos Akadémia tiszteletbeli, majd rendes tagja. 1949–1950-ben került sor az ún. Lukács-vitára. 1956. október 26-án népművelési miniszternek nevezték ki. 1956-ban a szovjet hatóságok letartóztatják és Romániába viszik. 1957. április 11-én hazatérhetett. 1965-ig belső emigrációban él, és csak Nyugat-Európában publikál. 1967-től tagja lett az MSZMP-nek. Kossuth-díjas (1948, 1955).

Lunacsarszkij, Anatolij Vasziljevics (1875–1933) bolsevik művelődéspolitikus, esztéta, kritikus, író, műfordító. 1892-ben, még a kijevi gimnázium tanulójaként csatlakozik a munkásmozgalomhoz. 1895 és 1898 között Zürichben kapcsolatba került Plehanovval és Akszelroddal. 1898-ban hazatér Moszkvába, illegális propaganda terjesztéséért letartóztatják és bebörtönzik. 1904-ben kiszabadul, külföldre megy, a Vperjod és a Proletarij című újságokban dolgozik. Részt vett az 1905-ös forradalomban, letartóztatják. 1907 nyarán újra emigrál, Bogdanovhoz, majd 1909-től a Vperjod-csoporthoz csatlakozik. Egy ideig az „istenépítők” ideológusa. 1913-ban a Pravda publicistája. 1917 augusztusában belépett a bolsevik pártba. Az októberi forradalom után a kulturális ügyek népbiztosa 1929-ig, ezután nagykövet Spanyolországban.

Luxemburg, Rosa (1871–1919) internacionalista forradalmár, marxista teoretikus, közgazdász és szociáldemokrata politikus, agitátor; 1893-ban kulcsszerepet játszik a Lengyel Szociáldemokrata Párt (SDKP) megalakításában. 1898-tól a Németországi Szociáldemokrata Párt tagja. 1916-ra megszervezi majd a Spartacus Szövetséget (Spartacusbund). A Vörös Zászló (Die Rote Fahne) c. lap alapítója, 1918-ban a Független Szociáldemokrata Párt, illetve Németország Kommunista Pártjának (KPD) alapítója. Háborúellenes tevékenységért bebörtönözik. Legfontosabb elméleti műve A tőkefelhalmozás. A Spartacus-felkelés egyik vezetője, 1919 januárjában Liebknechttel együtt ellenforradalmi tisztek meggyilkolják. Elméleti munkássága magyarul is hozzáférhető.

Mahno, Nyesztor Ivanovics (1889–1934) ukrán anarchista forradalmár és partizánvezér. 1905-ös oroszországi forradalom idején csatlakozik az anarchistákhoz. 1908-ban egy merénylet miatt kötél általi halálra ítélik, de fiatal korára való tekintettel életfogytiglani börtönbüntetésre változtatják. Az 1917. februári oroszországi forradalom után szabadul. Hazatérve szervezkedni kezd a földfoglaló parasztmozgalmak körében. Harcosokat toboroz, Taganrog és környéke lett a mahnovscsina magja. 1918-ban Moszkvába utazik, találkozik Leninnel. Egyaránt harcol a fehérek és a bolsevikok ellen. Emigrál és külföldön hal meg.

Majakovszkij, Vlagyimir Vlagyimirovics (1893–1930) forradalmár, költő. 15 éves korában belép az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspártba. Sokoldalú forradalmi és irodalmi tevékenységet folytat. 1930. április 14-én öngyilkos lesz moszkvai lakásán.

Malinovszkij, Roman Vasziljevics (1876–1918) 1906-ban belép az OSZDMP-be. 1911-től az Ohrana ügynöke. 1912-ben a KB tagja, a IV. Duma bolsevik képviselője. Gyanúba keveredik, ezért 1914-ben Németországba emigrál. Kizárják a pártból. 1914-ben egy németországi táborba internálják. 1918-ban visszatér Oroszországba. Tárgyalás után elítélik és kivégzik.

Manuilszkij, Dmitrij Zaharovics (1883–1959) politikus és katona. 1907-től emigrációban él, a Vperjod csoport tagja. 1919-től Ukrajna földművelési népbiztosa. 1921-től Ukrajna első titkára. 1928–1943 között a Komintern Végrehajtó Bizottságának titkára. 1942–1944 között a Szovjet Hadsereg Politikai Főosztályán dolgozik. 1947–1954 között a Szovjetunió Legfelsőbb Tanácsának tagja. 1953 után nyugdíjazzák.

Marchłewski, Julian-Baltazar Jozefovics (1866–1925) lengyel bolsevik forradalmár. A Komintern egyik alapítója. 1920-ban a bolsevik lengyel ideiglenes kormány tagja.

Martinov-Piker, Alexandr Szamojlovics (1865–1935) az 1880-as években a narodnyik mozgalom tagja. Péterváron az egyetemi évek alatt többször letartóztatják, majd két évre Odesszába, utána Kolimszkba száműzik 1899-ig. 1900-tól az OSZDMP tagja. Az 1905–1907-es forradalom aktív résztvevője. Mensevik vezetőként 1917-ben szembekerül a bolsevikokkal. 1918–1922 között tanít, az aktív politikától visszavonul. 1922-ben bolsevik lesz. A Marx és Engels Főiskola tanára, majd a Krasznaj nov c. újság szerkesztője. 1933-tól a Komintern munkatársa.

Martov, Julij (Julij Oszipovics Cederbaum; 1873–1923), marxista szociáldemokrata forradalmár, politikus és publicista, az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt mensevik irányzatának vezetője. Vilnában (Vilnius), a Bund tagjaként kerül kapcsolatba a forradalmi mozgalommal. Szinte kezdettől Lenin harcostársa. Leninnel megalapítja a pétervári Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezetet, amiért 1898-ban száműzik. Részt vesz az Iszkra elindításában, de az 1903-as II. kongresszuson politikai kapcsolatai Leninnel gyakorlatilag megszakadnak. Az I. világháború idején a mensevikek baloldali szárnyának vezetője. 1917 októbere után szembekerül a bolsevik hatalommal, noha a polgárháború idején a szovjetek oldalán áll. Németországba emigrál, ahol megszervezi a Szocialsztyicseszkij Vesztnyik című híressé vált mensevik lapot.

Maszlov, Pjotr Pavlovics (1867–1946) szociáldemokrata, közgazdász, mensevik politikus. Számos munkát ír az agrárkérdésről. Az októberi forradalom után felhagy a politizálással, oktatással és az agrártörténet és a gazdaságfejlődés kutatásával foglalkozik.

Mehring, Franz (1846–1919) német szociáldemokrata pártpolitikus, 1890-től tagja a német szociáldemokrata pártnak, marxista teoretikusként válik ismertté, a párt balszárnyához tartozik, később a Spartacus-szövetség egyik vezetője, majd a Németországi Kommunista Párt alapító tagja. Főbb munkái magyarul is olvashatók.

Menzsinszkij, Vjacseszlav Rudolfovics (1874–1934) 1902-től az OSZDMP tagja, bolsevik. Részt vett az 1905–1907-es forradalomban. 1907-ben emigrál, az 1917-es februári forradalom után tér vissza Oroszországba. Részt vesz az októberi forradalomban. 1918–1919-ben berlini nagykövet. 1919-től belügyi szolgálatban áll, az OGPU egyik vezető munkatársa. Feliksz Dzerzsinszkij halála után, 1926–1934 között vezetője.

Mgeladze, Illarion Visszarionics (álnevén Vargyin; 1890–1941) 1906-tól az OSZDMP tagja, a szaratovi pártszervezet egyik vezetője, a Szocial-Demokrat szerkesztője. 1919-ben a Pravdában és az Izvesztyijában publikál. A polgárháború alatt az I. Lovashadsereg politikai osztályának vezetője. 1921-ben belügyi referens. 1925-ben a RAPP, a Proletár Írók Szövetségének elnöke. A baloldali ellenzék tagja. 1927-ben kizárják a pártból mint a trockista ellenzék tagját. 1928-ban visszaveszik. 1935-ben letartóztatják, 1941-ben kivégzik.

Mihajlovszkij, Nyikolaj Konsztantyinovics (1842–1904) orosz irodalomkritikus és publicista; a narodnyik mozgalom egyik ideológusa. A nemesi családból származó Mihajlovszkij eredetileg bányamérnök. Újságírói pályafutását 1860-ban kezdi. 1868 és 1884 között az Otyecsesztvennije Zapiszki c. népszerű szentpétervári irodalmi folyóiratban publikál. 1892-től az Russzkaja Ekonomika c. folyóirat szerkesztője.

Miklós, I. (1796–1855) orosz cár 1825–1955 között. Nevéhez fűződik az 1848–1849-es magyar forradalom leverése és a krími háborúban elszenvedett vereség.

Miljukov, Pavel Nyikolajevics (1859–1943) orosz liberális történész és politikus; a Kadet párt egyik alapítója és vezetője, a III. és IV. Duma tagja. 1917 márciusától novemberéig ő tölti be a külügyminiszteri posztot Lvov herceg ideiglenes kormányában. Az októberi forradalom után Kornyilov támogatója. 1919-ben Párizsba emigrál.

Minyin, Nyikita (Nyikon) (1605–1681) orosz egyházfő; sikertelenül próbálta az ortodox egyházat az orosz állam fölé rendelni. Görög mintán alapuló reformjai a XVII. század közepén egyházszakadást okoztak („nagy raszkol”).

Mirbach-Harff, Wilhelm, Graf von (1871–1918) a breszt-litovszki béketárgyaláson a német delegáció képviselője. 1918-ban német nagykövet Moszkvában, ahol 1918 júliusában merénylet áldozata lesz.

Molotov, Vjacseszlav Mihajlovics (Szkrjabin) (1890–1986) 1906-tól párttag, bolsevik. 1917-ben a Központi Bizottság Sajtóirodájának vezetője. 1920–1921-ben az Ukrán Központi Bizottság titkára. 1921-től a (szovjet) Központi Bizottság tagja. 1926 és 1957 között a Politikai Iroda tagja. Sztálin közeli munkatársa. 1930-tól 1941-ig a Népbiztosok Tanácsának elnöke. 1939 és 1949 között a Szovjetunió külügyi népbiztosa, illetve külügyminisztere. 1946 és 1953 között a Népbiztosok Tanácsának elnökhelyettese. 1953 és 1956 között újra külügyminiszter. 1957-ben kizárják a Központi Bizottságból és a pártból, majd valamennyi jelentős tisztségétől megfosztják.

Muralov, Nyikolaj Ivanovics (1877–1937) katonatiszt, forradalmár. 1903-tól párttag, bolsevik. 1905-ben részt vesz a forradalomban. 1917-ben a Moszkvai Szovjet katonai szekciójának egyik létrehozója, a moszkvai fegyveres felkelés katonai vezetője. 1917-től a moszkvai, 1924-től az észak-kaukázusi körzet parancsnoka. 1925-től KB-tag. 1927-ben kizárják a KB-ből. Egykori trockista ellenzéki tagsága miatt 1937-ben koncepciós per áldozata lesz.

Muranov, Matvej Konsztantyinovics (1873–1959) 1904-től a bolsevik párt tagja. 1912-ben duma-képviselő. Rendszerellenes tevékenysége miatt letartóztatják és száműzik. 1917-ben a Pravda szerkesztőbizottságának tagja. Az októberi forradalom résztvevője. 1917-ben belügyi államtitkár-helyettes. 1919–1924 között a Központi Bizottság tagja. 1923-tól a Legfelsőbb Bíróság tagja. 1939-ben nyugállományba vonul.

Nadszon, Jakovlevics Szemjon (1862–1887) népszerű orosz költő.

Nogin, Viktor Pavlovics (1878–1926) az Iszkra tudósítója 1901-ben. 1903-tól a bolsevik párt tagja. Az 1905–1907-es forradalom és az 1917-es forradalmak résztvevője. Később különböző vezető funkciókat töltött be.

Noulence, Joseph 1917-ben Franciaország oroszországi nagykövete.

Nolde Borisz Emmanuilovics (1876–1948) politikus, jogász, diplomata, történész és irodalmár. A pétervári egyetem jogi karának elvégzése után a külügyminisztériumban dolgozik. Számos helyen jogot tanít. Az ideiglenes kormányban a külügyminiszter mellett dolgozik. 1919 nyarán emigrál. A párizsi Sorbonne egyetemen az orosz szak megszervezője és a Szlavisztika Intézet jogi fakultásának a dékánja. A párizsi Orosz Vöröskereszt Főigazgatóságának az elnöke. 1947-től a Jog Nemzetközi Intézetének az elnöke.

Noszkov, V. A. (Borisz Nyikolajevics Glebov; 1878–1913) forradalmár. A Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet tagja. Közreműködik az OSZDMP II. kongresszusának előkészítésében.

Nyecsajev, Szergej Gennagyijevics (1847–1882) orosz forradalmár; kidolgozta egy összeesküvő forradalmi szervezet modelljét. 1868–1869-ben részt vesz a szentpétervári diákság forradalmi mozgalmában. A börtönben hal meg.

Nyekraszov, Nyikolaj Alekszejevics (1821–1878) orosz narodnyik költő és újságíró.

Okudzsava, Bulat (1924–1997) szovjet költő, író, dalénekes.

Olminszkij, (Alekszandrov) Mihail Sztyepanovics (1863–1933) forradalmár, politikus-történész, a Narodovolec szervezet egyik alapítója. A 1880-as évektől a forradalmi mozgalom tagja. 1898 belépett az OSZDMP-be. Tagja a Vperjod, a Proletár szerkesztőbizottságának, részt vesz a Zvezda és Pravda munkálataiban. Aktív résztvevője az októberi forradalomnak. A történeti osztály vezetője a kommunista pártban, alapító szerkesztője a Proletarszkaja revoljucija c. újságnak, tagja a Lenin Egyetem vezetésének. 1920–1924-ben a Párttörténeti Intézet vezetője, a Régi Bolsevikok Társaságának elnöke.

Ordzsonikidze, Grigorij Konsztantyinovics (Szergo) (1886–1937) 1903-tól párttag. 1918–1920-ban katonai komisszár, a Kaukázuson-túli Köztársaság teljhatalmú megbízottja. 1926-tól a Központi Ellenőrző Bizottság tagja, a Munkás-Paraszt Felügyelet népbiztosa. 1930-tól a Politikai Iroda tagja. 1932-től nehézipari népbiztos. Pjatakov letartóztatása után öngyilkos lesz.

Oszinszkij, N. (Valerian Valerianovics Obolenszkij; 1887–1938) kommunista forradalmár, „baloldali kommunista”. 1918 márciusától a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács apparátusában dolgozik, a Pravda szerkesztőségének tagja. 1920–1921-ben a „demokratikus centralizmus” párton belüli frakció egyik vezetője. Az LNG elnöke, 1923-tól állami- és párttisztségeket tölt be. A sztálini represszió áldozata.

Pannekoek, Anton (1873–1960) holland csillagász, asztrofizikus, szocialista politikus. Az ún. tanácskommunista irányzat alapítója. 1901-ben csatlakozik a Hollandiai Szociáldemokrata Munkáspárthoz. 1907-ben a Tribune alapítója. 1909-ben kilép a pártból. 1906–1914 között tevékeny tagja a Német Szociáldemokrata Pártnak. A Die Neue Zeit munkatársa. 1914-ben tagja az ISD (Németországi Nemzetközi Szocialisták) szervezetének – ebből lesz később az IKD (Németországi Nemzetközi Kommunisták) csoportja, amelynek szintén tagja. A háború éveiben a Zimmerwaldiak folyóirata a Vorbote alapítója. 1918–1921 között a Holland Kommunista Párt tagja, 1921-ben kilép a pártból. 1925-ben kinevezik az amszterdami egyetem csillagászat oktatójának és emellett a tudományos akadémia tagjává választják. 1938-ban publikálta Lenin, a filozófus c. művét.

Parvus (oroszul Alekszandr Izrail Lazarevics Gelfand, fedőnevén Parvus [„Kicsi”] (1867–1924) orosz származású német szocialista, teoretikus. Kidolgozza a permanensforradalom-elmélet egy variánsát, amellyel Trockij is szimpatizált. 1914-ben a Német Szocialista Párt háború párti irányzatához tartozott. Hadikereskedelmi manipulációi miatt Lenin megszakította vele kapcsolatait.

Paszternak, Borisz Leonyidovics (1890–1960) orosz-szovjet költő, író. Munkatársa lesz Majakovszkij avantgardista folyóiratának, a Lefnek. Az 1948 és 1955 között keletkezett nagyregényéért, a Doktor Zsivagóért, amely 1957-ben Olaszországban jelent meg, 1958-ban neki ítélték az irodalmi Nobel-díjat, de a szovjet hivatalos körök nyomására nem veheti át az elismerést.

Perovszkaja, Szofia Lvovna (1853–1881) terrorista merénylő. 1870-ben anarchista csoportokhoz csatlakozik a Szamarai és Tveri kormányzóságban. 1873-ban visszatér Pétervárra és konspirációs szobát tart fenn. 1874-ben letartóztatják és szülői felügyelet alá helyezik. 1877-ben ismét letartóztatják, ezután illegalitásba vonul. Részt vesz a cár elleni 1879-es és 1880-as sikertelen merényletekben. Újjászervezve csoportját, 1881-ben sikeres merényletet hajt végre II. Sándor cár ellen. Tettéért kötél általi halálra ítélik.

Peters, Jakob Hrisztoforovics (1886–1938) 1904-ben belép a lett bolsevik pártba. Az 1905–1907-es forradalom résztvevője. Angliába emigrál, 1917-ben visszatér, az októberi fegyveres felkelés aktív résztvevője. 1917-től a Cseka vezető munkatársa, 1918-tól Dzerzsinszkij helyettese. Részt vesz az intervenciósok elleni harcokban. 1925-ben a határőr csapatok főfelügyelője. 1930–1934 között a Központi Ellenőrző Bizottság tagja. Koncepciós per alapján kivégzik.

Petljura, Szimon Vasziljevics (1879–1926) az Ukrán Szociáldemokrata Munkáspárt alapító tagja (1905), az I. világháború előtti időszakban két szocialista hetilapot is kiadott. 1914-ben az orosz hadsereg tisztje. 1917-ben a Központi Rada tagja, az Ukrán Népi Köztársaság (UNK) hadseregének atamánja, majd 1918-ban a Direktórium elnöke lett. A német megszállókkal együttműködve a bolsevikok ellen harcol. Neve összekapcsolódik az ukrajnai antiszemita pogromokkal. 1920-ban, a Szovjet-Oroszország elleni háborúban együttműködik Józef Piłsudskival. Elmenekül, Párizsban merénylet áldozata lesz..

Petrovszkij, G. I. (1878–1958) bolsevik forradalmár, politikus, államférfi. 1897-től párttag. 1914-ben letartóztatták mint Duma-képviselőt és 1915-ben Turuhanszkba száműzték. 1919–1938 között az Ukrajnai Központi Végrehajtó Bizottság elnöke. 1940-től a Szovjetunió Forradalmi Múzeumának igazgatóhelyettese.

Pilnyak, Borisz (eredeti nevén Borisz Andrejevics Vogau; 1894–1937) szovjet szimbolista regényíró és novellista, az 1920-as évek szovjet irodalmának jelentős alakja. Fő művei (pl. Meztelen év) magyarul is olvashatók.

Piłsudski, Józef (Klemens) (1867–1935) lengyel nacionalista katonapolitikus, államférfi. Az 1918 novemberében függetlenségét visszanyert Lengyelország első államfője (1918–1922). A Lengyel Szocialista Párttól jutott el a lengyel állam tekintélyuralmi diktátorává (1926–1935). 1920 tavaszán megtámadta Szovjet-Oroszországot.

Pjatakov, Georgij (Jurij) Leonyidovics (1890–1937) 1910-től párttag, bolsevik, „baloldali kommunista”. 1918-tól az Állami Bank elnöke, 1912-ben csatlakozik a bolsevikokhoz. A kijevi bolsevikok vezetője. 1917 után részt vesz a Vörös Hadsereg ukrajnai megszervezésében. 1923-tól 1927-ig a Központi Bizottság tagja. 1927-ben tisztségeit elveszíti, kizárják a pártból. Nézetei revideálása után (újra párttagként) 1929-ben ismét az Állami Bank elnöke. 1930-tól nehézipari népbiztoshelyettes, az iparosítási program egyik szervezője. 1934-től központi bizottsági tag. 1936-ban letartóztatják, majd elítélik és kivégzik.

Platten, Fritz (1883–1942) svájci kommunista politikus. Részt vett az 1905–1907-es forradalomban. Visszatér Svájcba, 1912-ben a Svájci Szociáldemokrata Párt titkára. Az I. világháború alatt háborúellenes politikát folytat. Politikai kapcsolatait felhasználva segítette Lenin 1917-es visszatérését Oroszországba. 1918-ban saját testével fedezte Lenint egy ellene végrehajtott merényletben. Az 1919-es kommunista Internacionálé és a Komintern elnökségének tagja. 1921-ben megalakítja a Svájci Kommunista Pártot (első titkára). 1923-ban végleg a Szovjetunióba települ, egyetemeken oktat. 1931-től koncepciós üldözés elszenvedője, táborban hal meg.

Plehanov, Georgij Valentyinovics (1856–1918) teoretikus-filozófus, az oroszországi marxizmus „atyja”. Kisnemesi családban született, 1873-ban Szentpétervárott a Konsztantyinovszkojei Katonaiskolában tanul, de rövidesen átiratkozik a bányászati főiskolára. Másodévben abbahagyta tanulmányait, és a narodnyik forradalmi mozgalom felé fordul. 1880-ban emigrál. 1883-ban megalapítja az első oroszországi marxista csoportot. Részt vesz az OSZDMP és az Iszkra megalapításában. A mensevik irányzat egyik fő alakja. Elítéli az októberi forradalmat.

Plehve (Pleve), Vjacseszlav Konsztantyinovics (1846–1904) szélsőségesen konzervatív orosz politikus. 1879-től különböző posztokat tölt be az államigazgatásban, 1899-től a cár titkos tanácsnoka. 1902-től belügyminiszter.

Pokrovszkij, Mihail Nyikolajevics (1868–1932) történész, a szovjet marxista történetírás egyik alapítója. 1905-től párttag, kezdettől bolsevik. Az 1905 és 1907 közötti forradalmi megmozdulások után emigrál, az aktív politizálástól eltávolodik. Az októberi bolsevik hatalomátvétel egyik moszkvai vezetője. 1918–1932 között oktatási államtitkár. 1918-ban a Szocialista Akadémia egyik megalapítója, 1922-ben a Központi Levéltár vezetője.

Poszpelov, Pjotr Nyikolajevics (1898–1979) bolsevik pártideológus. 1916-ban belép az OSZDMP-be. A polgárháború idején titkosszolgálati tevékenységet folytat az Urálban. 1924-ben a KB-ban dolgozik. 1931-ben a Bolsevik és a Pravda szerkesztője lesz. A KB tagja, majd 1953–1960-ban titkára, a Marx–Engels–Lenin Intézet igazgatója, 1940–1949 között a Pravda főszerkesztője, 1967–1979 között a Tudományos Akadémia Elnökségének tagja.

Potreszov, Alekszandr Nyikolajevics (1869–1934) orosz szociáldemokrata forradalmár; az 1917-es orosz forradalmat megelőző politikai küzdelemben a bolsevikokkal szemben álló mensevik csoport egyik vezére. Az 1890-es évek elején csatlakozott a marxistákhoz, A Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet egyik alapítója. 1900-ban részt vesz az Iszkra szerkesztésében. 1903-tól mensevik. 1917-ben az Ideiglenes Kormány támogatója, elítéli az októberi forradalmat és illegalitásba vonul. 1919-ben letartóztatják, 1925-ben engedélyezik külföldi emigrációját.

Preobrazsenszkij, Jevgenyij Alekszejevics (1886–1937) bolsevik forradalmár, közgazdász, teoretikus. 1903-tól párttag. 1918-tól az Uráli Területi bizottság elnöke. 1920-tól KB-tag, a párt egyik gazdasági-pénzügyi szakembere. 1923 őszétől a Trockij vezette ellenzék tagja. Előbb 1927-ben, majd visszavétele után 1931-ben is kizárják a pártból. 1935-ben letartóztatják és elítélik. Börtönben hal meg.

Prokopovics, Szergej Nyikolajevics (1871–1955) közgazdász, politikus. Először szociáldemokrata, majd 1905-ben a kadet párt tagja, de hamarosan kilép. 1917-ben ipari és kereskedelmi miniszter az Ideiglenes Kormányban. 1918-tól antibolsevista politikát folytat, ezért 1922-ben letartóztatják és száműzik a Szovjetunióból.

Proudhon, Pierre-Joseph (1809–1865) francia szocialista író, publicista; tanaiból sokat merítettek a későbbi anarchista és baloldali radikális mozgalmak. 1840-ben megjelent Mi a tulajdon? című könyve, 1846-ban pedig a gazdasági kérdésekkel foglalkozó, A gazdasági ellentmondások rendszere vagy a nyomor filozófiája című műve. 1847-ben szabadkőműves lesz. 1848-ban részt vesz a francia forradalomban, később újságokban publikál.

Pugacsov, Jemeljan Ivanovics (1742 k.–1775) a legnagyobb orosz kozák- és parasztlázadás (1773–1775) vezére. Írástudatlan doni kozák volt. Az orosz hadseregben harcolt a hétéves háború (1756–1763) utolsó csatáiban, majd az 1764-es lengyelországi hadjáratban és később az 1768–1774-es orosz–török háborúban is. Benderi ostrománál (1769–1770) megsebesül, majd hazatér, ám 1772-ben katonaszökevényként letartóztatják és Szibériába száműzik. Megszökik, és 1773 júniusában a Volgától keletre trónkövetelőként lép fel, parasztháborút indít a Jaik folyó menti kozákokhoz szóló kiáltványával. Kihirdeti a jobbágyság eltörlését, a felkelés végső célja Katalin trónfosztása és egy kozák-paraszt állam megteremtése. 1775-ben Moszkvában lefejezik.

Puriskevics, Vlagyimir Mitrofanovics (1870–1920) besszarábiai földbirtokos, szélsőjobboldali, feketeszázas orosz politikus; a Feketeszázak és az Orosz Nép Szövetsége (ONSZ) elnevezésű reakciós párt (1905) alapítóinak egyike. Az 1917-es orosz forradalom előtti időszakban e szervezetek a baloldaliak, a szociáldemokraták és a zsidók elleni erőszakos támadásairól válnak ismertté. Kormánytisztviselő és a II. Dumától a IV.-ig képviselőként is tevékenykedik. A forradalom alatt letartóztatják, majd máig ismeretlen körülmények között megszökik a Péter-Pál erődből és a fehérgárdisták által ellenőrzött déli területekre menekül, ahol a feketeszázasság újjászervezésére tesz kísérletet. 1920-ban Novorosszijszkban tífuszban hunyt el.

Radcsenko, Sztyepan Ivanovics (1869–1911) orosz forradalmár, mérnök. 1890-től Brusznyev forradalmi csoportjának tagja. Egyike a Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet megalapítóinak. 1906-ban visszavonult a politikai élettől.

Radek, Karl Berngardovics (Karl Sobelsohn; 1885–1941?) több nyelven beszélő és publikáló újságíró, bolsevik pártvezető, a Komintern egyik vezéralakja; 1904-től párttag. 1918–1919-ben a Külügyi Népbiztosság egyik vezető munkatársa. 1919-től a Komintern Végrehajtó Bizottsága, illetve a KB tagja. Trockijhoz fűződő kapcsolatai miatt 1924-ben a KB-ból, 1927-ben a pártból is kizárták. Nézetei revideálása után, 1931-ben (ismét párttagként) az Izvesztyija szerkesztője. 1937-ben letartóztatják és a második nagy politikai perben elítélik. Munkatáborban hal meg.

Rahja, Ivan Abramovics (1887–1920) bolsevik politikus. 1902-től az OSZDMP tagja. Részt vesz az 1905/07-es forradalomban. Aktív résztvevője az 1917-es februári forradalomnak. 1918-ban a Finnország Kommunista Pártjának egyik alapítója. Pétervárott finn fehérgárdisták meggyilkolják.

Rakovszkij, Hrisztyian Georgijevics (1873–1941) bolgár születésű orvos, bolsevik forradalmár, államférfi; sokáig Romániában folytatott forradalmi tevékenységet, majd 1917-ben az OSZDMP bolsevik szárnyának tagjaként a Szovjetunió egyik vezető politikai személyiségévé vált az ukrajnai Népbiztosok Tanácsa élén. A baloldali ellenzék tagja. Trockijhoz fűződő kapcsolatai miatt 1938-ban letartóztatják és börtönbüntetésre ítélik. 1941-ben kivégzik.

Raszputyin, Grigorij Jefimovics (Grigorij Jefimovics Novih; 1872?–1916) pravoszláv szélhámos szerzetes; szibériai parasztból lett vándorszerzetes; miután a legenda szerint javítani tudott a hemofíliás trónörökös, Alekszej Nyikolajevics állapotán, II. Miklós cár és Alekszandra cárné udvarának befolyásos kegyence lett. Kicsapongó élete és a cárnéra, illetve egyes udvaroncokra gyakorolt befolyása miatt 1911-ben és 1914-ben sikertelen merényletet kíséreltek meg ellene. Végül 1916-ban lesz merénylet áldozata.

Razin, Sztyenka (Sztyepan Tyimofejevics Razin; 1630 k.–1671) az Oroszország délkeleti határvidékén 1670–1671-ben dúló nagy kozák- és parasztfelkelés vezére; tehetős doni kozák család sarja. 1660-ban kozák atamán. 1662-ben a kozák csapatok vezetője a Krími Kánság és az Oszmán Birodalom elleni hadjáratban. Az Orosz Birodalommal bátyja, Ivan kivégzése miatt 1662-ben megromlik a kapcsolata. 1667-ben sikeres hadjáratot vezet Perzsiába és a Volga déli vidékére, elzárva a kereskedelmi útvonalakat. 1670-ben pedig kozák és parasztfelkelést szít, melynek során számos várost elfoglalnak csapatai. 1671-ben fogságba esik és ugyanebben az évben Moszkvában kivégzik.

Rikov, Alekszej Ivanovics (1881–1938) forradalmár és államférfi. 1899-től párttag. 1917-től a KB, illetve a Népbiztosok Tanácsa tagja; 1918-tól a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács elnöke. 1921-től a Népbiztosok Tanácsának elnökhelyettese, majd 1924-től, Lenin halálát követően elnöke. 1924-től a Komintern Végrehajtó Bizottságának tagja. 1926-tól a Munka- és Védelmi Tanács elnöke. A „jobboldali ellenzék” tagjaként 1929–1930 folyamán valamennyi tisztségét elveszíti. 1933-tól újra Postaügyi Népbiztos. 1937-ben kizárják a pártból, majd koholt vádak alapján elítélik és kivégzik.

Rjabusinszkij, Pavel Pavlovics (1871–1924) textilgyáros, nagytőkés, bankár; 1906-ban a Moszkvai Tőzsde egyik vezetője, 1915-től elnöke. A kadet párt egyik vezető tagja; Duma-képviselő. 1915-ben a Hadiipari Tanács vezetője. Kornyilov támogatója, bukása után 1920-ban Franciaországba emigrál.

Rjazanov, David Boriszovics (1870–1938) marxista tudós, tudományszervező. 1885-ben a narodnyik mozgalom tagja lesz, ezért 5 év börtönre ítélik. 1891-ben marxista propagandáért 4 év szibériai száműzetést kap. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban, ezért ismét száműzik Szibériába. Itt kezdi írni az I. Internacionálé történetét. 1917-ben részt vesz a februári és az októberi forradalmakban. 1918–1920-ban részt vesz a Marx–Engels–Lenin Intézet megalapításában, amelynek 1921–1931 között vezetője. Tevékeny munkát folytat: kiadatja többek között Marx, Engels, Plehanov és Hegel műveit. 1931-ben letartóztatják mint menseviket, kizárják a pártból és Szaratovba küldik. 1931–1936 között a Szaratovi Egyetemi Könyvtárban dolgozik. 1937-ben ismét letartóztatják, jobboldali-trockista szervezkedés vádjával elítélik és kivégzik.

Rozskov, Nyikolaj Alekszandrovics (1868–1927) történész, szociáldemokrata forradalmár. 1898-tól a moszkvai egyetem docense. 1905-től az OSZDMP tagja. Előbb bolsevik, majd mensevik. A Pravda szerkesztő-alapító tagja. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban, leverése után illegalitásba vonul. 1908-ban letartóztatják, 1910-ben az Irkutszki Kormányzóságba száműzik. 1917-ben, a februári forradalom idején a novonyikolajevszki forradalmi tanács helyettes vezetője. Az Ideiglenes Kormányban postaügyi miniszter. 1917-ben belép a mensevik pártba. Az októberi forradalommal nem ért egyet, ám ellenállást nem tanúsít az eseményekkel szemben. 1921-ben letartóztatják. 1922-ben revideálja nézeteit. 1922-ben Pszkovba internálják, itt oktat az egyetemen, illetve előadásokat tart a Szovjetunió számos egyetemén. 1926-ban kinevezik az Állami Történeti Múzeum igazgatójának.

Rudzutak, Jan Ernesztovics (1887–1938) forradalmár, kommunista politikus. 1905-től párttag. 1920–1937 között a KB tagja. 1926-tól a Politikai Iroda tagja, a Népbiztosok Tanácsának elnökhelyettese. 1924–1930 között közlekedésügyi népbiztos. 1931–1934-ben a Központi Ellenőrző Bizottság elnöke, a Munkás-Paraszt Felügyelet tagja. 1938-ban letartóztatják, halálra ítélik és kivégzik.

Saginjan, Marietta Szergejevna (1888–1982) szovjet írónő, publicista, költő. 1915–1918 között Rosztovban tanít, emellett több újság munkatársa, az 1930-as években lektor. A nagy honvédő háború idején a Pravda uráli tudósítója. Sztálin-díjas (1951), Lenin-díjas (1972). Főbb művei: Orientalia (1913), Dve Morali (1914), Messz Mend (1924), Szemja Uljanovih (1938), Pervij Vszerosszijszkij (1965).

Sagov, N. R. (1882–1918) szövőmunkás. 1900-tól párttag. Kosztroma kormányzóság képviselője a IV. állami Dumában. Háborúellenes forradalmi tevékenységéért 1914-ben letartóztatják és Szibériába száműzik.

Sándor, II. (1818–1881) orosz cár (1855–1881). Ő vezette be az 1861-es reformokat.

Sándor, III. (1845–1894) orosz cár (1881–1894).

Saumjan, Sztyepan Georgijevics (1878–1918) bakui bolsevik forradalmár; tanulmányai ideje alatt 1900-ban belép az OSZDMP-be. 1903-tól bolsevik. Többször letartóztatják és száműzik, majd Németországba emigrál. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban. 1907-ben a kaukázusi munkásmozgalom egyik megalapítója. A Pravda munkatársa. Az 1914-es bakui nagy sztrájk megszervezéséért börtönre ítélik. Az 1917-es februári forradalom után a Bakui Szovjet vezetője. Részt vesz az októberi forradalomban, a KB tagja. A bakui körzet különleges megbízottja lesz. 1918-ban egy mozlim felkelés során elmozdítják a bolsevik vezetést és börtönbe kerül. Társaival meg szöknek, ám az angol intervenciós egységek kezére kerülnek, akik 1918-ban több társával együtt meggyilkolják.

Scheidemann, Philipp (1865–1939) német szociáldemokrata politikus; 1883-ban belép a Szociáldemokrata Pártba. Újságíróként és mint a Szociáldemokrata Párt parlamenti képviselője (1903-tól) pártjának többségéhez hasonlóan támogatta Németország részvételét az I. világháborúban. 1918. november 9-én minden felhatalmazás nélkül kikiáltotta a weimari köztársaságot a német parlament, a Reichstag erkélyéről. Később ő lesz a köztársaság első kancellárja. A náci hatalomátvétel után Dániába emigrál.

Singarjov, Andrej Ivanovics (1869–1918) orvos, a kadet párt tagja; a II., III. és IV. Duma képviselője. A kadet-frakció vezetője a III. és IV. Dumában. 1917-ben az Ideiglenes Kormány gazdasági ügyekkel foglalkozó minisztere. Az októberi forradalom idején letartóztatják. A börtönben tengerészek ölik meg.

Siskov, Vjacseszlav Jakovlevics (1873–1945) író, építőmérnök. Az 1900-as években szibériai gátépítésekben vesz részt. Építőmérnöki munkája mellett számos elbeszélést és más irodalmi művet ír. Az 1910-es években Péterváron dolgozik, megismerkedik Gorkijjal. 1928-tól az Írószövetség tagja. A II. világháború ideje alatt tevékenyen részt vesz a szovjet hadsereg propagandájában. Fő művei: Vataga (1925), Zord folyó (1933), Pugacsov (1943).

Sklovszkij, Viktor Boriszovics (1893–1984) irodalomtudós, teoretikus és regényíró; az 1920-as évek irodalmi gondolkodását nagyban meghatározó formalista iskola egyik vezéralakja. Tanulmányait a Szentpétervári Egyetemen végezte. 1914-ben közreműködik az OPOJAZ (A Költői Nyelvet Tanulmányozó Társaság) megalapításában. Főbb művei: Lev Tolsztoj (1968), Matvej Komarov moszkvai lakos (1928).

Sljapnyikov, Alekszandr Gavrilovics (1885–1937) munkás, forradalmár; 1901-től az OSZDMP tagja, 1903-tól bolsevik. 1904–1907-ben börtönbüntetését tölti. 1908–1914 között angol, francia, német gyárakban dolgozik, emellett az oroszországi és nyugat-európai bolsevikok egyik összekötője. 1914-ben Péterváron dolgozik, de emigrációba kényszerül. 1917-ben részt vesz a februári forradalomban, majd a Fémmunkások Szakszervezetének megalakításában. Támogatja a bolsevik hatalomátvételt. 1917–1918-ban, mint komisszár a Kaukázusi Front különböző részein teljesít szolgálatot vezető beosztásokban. 1920-ban a párton belüli „munkásellenzék” egyik vezetője lesz, a NEP-et elutasítja. 1924–1925-ben külügyi szolgálatot teljesít Párizsban. Az 1920-as évek végén a Metalloimport vezetője. Kiadja memoárjait 1917-ről. 1933-ban nézetei miatt kizárják a pártból. 1934-ben Karéliába internálják. 1935-ben a munkásellenzékben való részvételért Asztrahányba száműzik. 1936-ban újra letartóztatják és a hadbíróság golyó általi halálra ítéli. 1988-ban rehabilitálják.

Smit (Smidt), Nyikolaj Pavlovics (1883–1907) bolsevik forradalmár. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban. Az OSZDMP tagja. A Butirka börtönben kivégzik. A temetése politikai demonstrációvá válik.

Sorel, Georges(-Eugene) (1847–1922) francia szocialista gondolkodó, a forradalmi szindikalista mozgalmak teoretikusa. Sajátosan provokatív elméletében a mítoszoknak és az erőszaknak a történelem folyamatában játszott pozitív – alkotó – szerepét hangsúlyozza. Polgári családban született, mérnöki képesítést szerzett. A társadalmi, gazdasági kérdések csak 40 éves kora táján kezdték érdekelni. 1892-ben nyugalomba vonult mérnöki pályájáról.

Sotman (Schotman), N. R. (1880–1939) bolsevik forradalmár. 1899-től forradalmi tevékenységet folytat. Részt vesz az első orosz forradalomban. 1911–1912-ben a Finn Szociáldemokrata Párt Helsingforsi Bizottságának tagja. 1914-ben száműzik. Megszervezi Lenin útját Razlivból Finnországba. Az 1917-es forradalom után felelős funkciókat töltött be gazdasági-, szovjet- és pártvonalon.

Spencer, Herbert (1820–1903) angol szociológus és filozófus; az elsők között hirdette az evolúció elvét. A (természet)tudományos gondolkodásnak a társadalomra, az emberi szellem minden szférájára és az erkölcsre való alkalmazásával a pozitivizmus nagy hatású evolucionista változatát dolgozta ki. Művei: Szociológiai statisztikák (1851), Az ember és az állam (1884), Filozófia és a vallás (1885), Esszék (1891), Igazság (1891), Tények és kommentárok (1902).

Strong, Anna Louise (1885–1970) amerikai újságíró és írónő. 1921-ben Lengyelországba és a Szovjetunióba, 1925-ben Kínába látogat. 1930-ban megalakította a Moscow News c. újságot (egyedüli angol nyelvű lap a Szovjetunióról). Aktívan támogatta a Szovjetunió külpolitikáját. 1937-ben Spanyolországban tudósít a köztársaságiakról. 1937–1938-ban ismét Kínában jár. 1944-ben a szovjet keleti frontról tudósít. 1946 interjút készít Mao Ce-tungal. 1949-ben Sztálin kiutasítja mint amerikai kémet, az USA 1949-ben mint szovjet kémet. 1950-ben végleg Kínában telepszik le.

Sub, David Natanovics (1887–1973) publicista, mensevik. Az 1900-as években közel került az orosz szociáldemokráciához. 1905-ben részt vett a forradalomban. Száműzik, majd emigrál. 1910-ben az USA-ban újságíró. 1927-ben a Forverst munkatársa. 1948-ban kiadja könyvét Leninről.

Svecov, Szergej Porfirevics (1858–1930) etnográfus, forradalmár; az 1870-es években narodnyik forradalmi tevékenységet folytat. 1878-ban letartóztatják, Szibériába száműzik, ahol néprajzi kutatásokat végez. Az 1900-as években az eszer párt tagja. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban. 1918-tól tudományos munkát folytat.

Szaltikov-Scsedrin, Mihail Jefgrafovics, gróf (Szaltikov, írói álnevén Ny. Scsedrin; 1826–1889) radikális nézeteket valló regényíró, az orosz irodalom egyik legkiválóbb szatirikusa; 1841-től több irodalmi folyóiratban is publikál, emellett a cári adminisztrációban dolgozik. 1848-ban radikális nézeteiért a cár száműzi Vjatka városába. 1855-ben kegyelmet kap. 1858-ban Rjazany kormányzóhelyettese, 1860-ban Tveré, majd számos más városban tölt be vezető hivatali funkciót. Később irodalmi és publikációs tevékenységet folytat. Az Otyecsisztvennije Zapiszki (Hazai feljegyzések) folyóiratnak dolgozik 1884-ig.

Szamoljov, Fjodor Nyikitics (1882–1952) forradalmár, párthivatalnok. 1903-tól az OSZDMP tagja, bolsevik. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban. 1914-ben letartóztatják, száműzik. 1917–1818-ban az ivano-voznyeszenszki szovjet egyik vezetője. 1937–1941 között A Forradalom Múzeumának igazgatója. A múlt nyomain címmel 1940-ben kiadja memoárját.

Szavinkov, Borisz Viktorovics (álnevén V. Ropsin; 1879–1925) a cári és a szovjet rendszert egyaránt élesen elutasító terrorista-forradalmár. Terrorista múltjának emlékeit több, álnéven írott regényben dolgozza fel. A Szociálforradalmárok Pártjába (az eszerek közé) 1903-ban lép be, és a párt Harci Szervezet elnevezésű terrorista csoportjának egyik vezetője. Megszervezte a Szergej nagyherceg és a Plehve elleni merényletet. Az I. világháború alatt a francia hadseregben szolgál. Kerenszkij hadügyminiszter-helyettese. 1921-ben szovjetellenes terrorcselekmény elkövetéséért 10 év börtönre ítélik, 1925-ben kivégzik.

Szemasko, Nyikolaj Alekszandrovics (1874–1949) bolsevik forradalmár. 1893-ban a Marxista Kör tagja. 1895-ben letartóztatják és száműzik a Livóniai kormányzóságba. 1901-től orvosként dolgozik, 1905-ben részt vesz a forradalomban. 1906-ban Svájcba emigrál, 1913-ban részt vett a szerb és bolgár szociáldemokraták háborúellenes megmozdulásaiban, ezért internálják. 1917-ben visszatér Oroszországba. Az októberi forradalom után 1918–1930 között egészségügyi népbiztos. 1927-től 1935-ig az Orvosi enciklopédia szerkesztője. 1930–1936 között a VCIK (Központi Végrehajtó Bizottság) tagja. A háború után az orvosképzés területén tölt be vezető tisztségeket.

Szkljanszkij, Efraim Markovics (1892–1925) katona. 1911-ben az OSZDMP tagja Kijevben. 1916-ban behívják katonai szolgálatra. Az 1917-es októberi forradalom idején a Forradalmi Katona Tanács tagja. Részt vesz a régi hadsereg demobilizációjában. 1918-tól tagja Legfelsőbb Haditanácsnak. 1918–1924 között a Védelmi Tanács tagja. Trockij munkatársa. Egy kiküldetés során az Egyesült Államokban véletlen baleset során meghal.

Szkljarenko, Alekszander Pavlovics (1869/70–1916) forradalmár. 1886-ban részt vesz a narodnyik mozgalomban. 1887-ben letartóztatják, a pétervári börtönbe kerül. 1894-ben marxista propagandáért letartóztatják és az Arhangelszki kormányzóságba száműzik. 1903-tól Péterváron és Szamarában tevékenykedik, a helyi OSZDMP egyik vezetője. 1907-ben letartóztatják és száműzik. 1911-re visszatér, több újság, így a Pravda szerkesztésében is szerepet vállal.

Szmilga, Ivar Teniszovics (1892–1938) 1917-ben a finn kommunisták vezetője. Az októberi forradalom alatt a bolsevikok vezetője a Balti Flottában. 1917-ben a Központi Bizottság, később a Forradalmi Katonatanács tagja. 1921-ig a 7. hadsereg vezetője Tuhacsevszkij mellett. 1924–1926 között a GOSZPLAN helyettes vezetője, 1921–1927 között a Legfelsőbb Népgazdasági Tanácsa tagja. Mint aktív trockistát letartóztatják és Szibériába száműzik. 1929-ben revideálja nézeteit. 1930–1934 között ismét a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács tagja. A Kirov-gyilkosság után letartóztatják, 1938-ban koholt vádak alapján kivégzik.

Szmirnov, Vlagyimir Mihajlovics (1887–1937) bolsevik forradalmár. Az 1905–1907-es forradalom résztvevője. 1907-től az OSZDMP tagja, bolsevik. Részt vesz a Mi utunk, a Szpartak és a Szociál-Demokrat újságok szerkesztésében. 1917-ben az októberi forradalom katonai vezetője Moszkvában. 1918–1921-ben a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács tagja, 1921–1928 között a GOSZPLAN vezetésének tagja. Az ún. demokratikus centralista ellenzéki pártfrakció egyik vezető figurája, mely frakció tiltakozott a párt- és kormányszervekben végbemenő hatalom-összpontosítás ellen. A csoport 1919–1920-ban alakul, amikor az orosz polgárháború miatt a központi kormány- és pártszervek megszigorították a helyi szovjetek és pártsejtek ellenőrzését. 1928-ban ezért kizárják a pártból és először az Uráli körzetben, majd a szuzdali börtönben tölti büntetését. A Kirov-gyilkosság után ismét letartóztatják, és 3 évre ítélik. 1937-ben koholt vádak alapján golyó általi halálra ítélik.

Szorokin, Pityirim Alexandrovics (más írásmóddal Pitirim A. Sorokin; 1889–1968) szociológus és társadalomfilozófus; a társadalmi mobilitás kutatásának elindítója. 1906-ban az eszer párt tagja, még ugyanabban az évben letartóztatják 3 hónapra. A jobboldali eszerek egyik vezetője lesz 1917-ben. 1922-ben ellenzéki tevékenységért külföldre száműzik. 1924–1930 között a Minnesotai Egyetem professzora. 1930–1955 között a Harvard Egyetem professzora, az ottani Szociológiai Tanszék egyik megalakítója.

Sztolipin, Pjotr Arkagyjevics (1862–1911) konzervatív orosz államférfi; az 1905-ös forradalom után mélyreható mezőgazdasági reformokat kezdeményezett a parasztság jogi és gazdasági helyzetének feudális maradványoktól való megtisztítása, valamint az önkényuralom általános gazdasági és politikai megszilárdítása érdekében. Grodno, majd Szaratov kormányzójaként (1902, illetve 1903) kerül a politikai életbe; 1906–1911 között Oroszország miniszterelnöke. 1911-ben a Kijevi Operaházban merénylet áldozata lesz.

Sztruve, Pjotr Bergardnovics (1870–1944) liberális közgazdász, publicista, politikus; korai marxista nézeteitől elfordult, és elutasította a szocialista forradalom gondolatát, jobboldali liberális, majd fehérgárdista politikus. Gazdaságelméletet és történelmet hallgat a Szentpétervári Egyetemen. Ő írja az OSZDMP alapító nyilatkozatát 1898-ban. 1901-ben emigrál. 1905–1916 között a kadet párt tagja, majd egyik vezető figurája. 1909-ben a Vehi-kötet egyik szerzője, 1913-tól egyetemi tanár. 1918-ban Gyenyikin generális tanácsadója, majd a fehércsapatok veresége után emigrál előbb Szófiába, Prágába, Berlinbe, majd végül Párizsban köt ki.

Szuhanov, Nyikolaj Nyikolajevics (1882–1940) forradalmár, közgazdász, publicista. 1903-ban belép az eszerekhez. 1904-ben letartóztatják és másfél év börtönre ítélik. Részt vesz az 1905-ös forradalomban, leverése után Svájcba emigrál. 1907-ben megszakítja kapcsolatát az eszerekkel. Szociáldemokrata lesz. 1910-ben letartóztatják és 3 évre száműzik. 1913-ban visszatér, majd illegalitásba vonul. 1917-ben az Izvesztyija első számának egyik szerkesztője, belép a mensevik pártba. 1921-ben szakít a mensevikekkel és revideálja nézeteit, belép a német kommunista pártba. A bolsevik pártba nem veszik fel. Az 1920-as években a Szovjetuniót érintő gazdasági kérdésekkel foglalkozik. 1930-ban letartóztatják, 10 év börtönre ítélik. 1935-ben kérésére átvizsgálják perét. Ezután Tobolszkban helyezkedik el tanárként. 1937-ben újra letartóztatják, és koholt vádak alapján kivégzik.

Szverdlov, Jakov Mihajlovics (1885–1919) forradalmár, az Oroszországi Kommunista (bolsevik) Párt egyik hazai vezetője, szervezője. 1902-től az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt tagja. A párt 1903-as kettészakadásakor a bolsevik frakcióhoz csatlakozik. Az 1905-ös forradalom idején az uráli szervezetet irányítója. 1906. június 10-én Permben letartóztatják. 1909-ig börtönbüntetését tölti. 1910–1912-ben többször száműzetésben volt, kétszer Narimban, egyszer a sarkkörön túl, Makszimkin Jarban. 1912-ben a KB tagjává választják a prágai konferencián. 1912 őszén megszökik a száműzetésből, visszamegy Pétervárra. A Pravda szerkesztőségében dolgozik. 1913. februárban a provokátor-kettős ügynök, Malinovszkij feladja. 1913–1917 között száműzetésben él Szibériában, egy ideig Sztálinnal együtt (Kurejkában). 1917 áprilisában a KB és a Pétervári Szovjet Katonai Forradalmi Bizottságának tagja. Az októberi forradalom egyik előkészítője. 1917. november 8-án Kamenyev után ő lett a Szovjetek Összoroszországi Központi Végrehajtó Bizottságának elnöke. Mint ilyen, részt vesz az alkotmányozó gyűlésen. 1918-ban az ország második legfontosabb embere. 1919-ben tüdőbajban hunyt el.

Taratuta, O. G. (álneve Leonyid; 1879–1937) 1895-től az OSZDMP tagja, bolsevik, forradalmi tevékenységet folytat Ukrajna területén. Az Iszkra és a Vörös érdemrend újságok nyomdájában dolgozik. 1904-ben kilép a pártból és az anarchistákhoz csatlakozik, a Buntár-csoport tagja, 1907-ben a csoport összekötője. 1908-ban letartóztatják és 3 év börtönre ítélik. 1910-ben megszökik és külföldre emigrál. 1917-ben visszatér Oroszországba. Az októberi forradalom után kiadja és szerkeszti Bakunyin, Kropotkin és más anarchisták műveit. 1935-ben letartóztatják, 1937-ben koholt vádak alapján kivégzik.

Tkacsov, Pjotr Nyikitics (1844–1885) forradalmár, az orosz jakobinizmus fő képviselője, ideológusa. Az 1860-as években tevékenyen részt vesz a diákmegmozdulásokban. Többször is letartóztatják. A Ruszkoje szlovo és Gyelo című újságban megjelent publikációit cenzúrázzák. 1869-ben letartóztatják, 1871-ben száműzik a Pszkovi kormányzóságba. 1873-ban megszökik és külföldre emigrál. A Vperjod munkatársa, majd a Nabat c. újság szerkesztője.

Tolsztoj, Alekszej Nyikolajevics (1883–1945) regényíró és elbeszélő; nemesi származása (apja gróf, Lev Tolsztoj távoli rokona) és fehér emigráns múltja ellenére a szovjet rendszer támogatója lesz, majd hazatér. Fő művei: Nyikita gyermekkora (1921), I. Péter (1929–1945), Út a Kálváriára, trilógia (1921–1940). Háromszoros Sztálin-díjas. 1936-tól az Írószövetség elnöke.

Trockij, Lev Davidovics (Bronstejn) (1897–1940) internacionalista forradalmár, politikus, államférfi, publicista és pártteoretikus. 1903-tól mensevik, majd frakción kívüli, 1917 augusztusától, a párt VI. kongresszusától bolsevik párttag. 1898-tól forradalmi tevékenysége miatt többször letartóztatják, emigrációba kényszerítik. 1905-ben a pétervári szovjet elnöke. A forradalom bukása után – szibériai száműzetésből szökve – ismét külföldre emigrál. A pártfrakciók küzdelmében Leninnel számos vitája, konfliktusa van. 1908-tól 1913-ig a Pravda c. munkásújság szerkesztője (amely nem tévesztendő össze a bolsevik-lenini Pravdával). 1917 májusában tér haza. Az októberi forradalom győzelme után külügyi, majd hadügyi és haditengerészeti népbiztos. 1925–1926-ban a Legfelsőbb Népgazdasági Tanács elnökségének tagja. A Lenin halálát követő hatalmi harcokban fokozatosan alulmarad Sztálinnal szemben. 1923 őszén a baloldali ellenzék, a párton belüli frakció vezető figurája, 1928-ban Alma-Atába száműzik. 1929-ben elhagyta a Szovjetuniót, 1932-ben megfosztották állampolgárságától. Mexikóban telepedett le. Sztálin által inspirált merénylet áldozataként hal meg.

Tugan-Baranovszkij, Mihail Ivanovics (1865–1919) közgazdász; kezdetben szociáldemokrata, egy ideig az ún. legális marxista irányzathoz tartozik, a bernsteini gondolkodásmódhoz áll közel. Művei: Az Orosz gyár a múltban és jelenben (1898), Pillanatképek a legújabb politikai gazdaság és szocializmus történelméből (1903), A marxizmus elméleti alapjai (1905), Szocializmus mint tanulási forma (1918). A kadet párt tagja, az 1917-es forradalom után csak tudományos tevékenységet folytat.

Tuhacsevszkij, Mihail Nyikolajevics (1887–1936) Katona, forradalmár, marsall, államférfi, a szovjet hadvetés történetének egyik legjelentősebb alakja. Pályáját a cári hadsereg tisztjeként kezdi. 1918-tól bolsevik párttag, 1919–1920-ban a Vörös Hadsereg egyik parancsnoka. 1920-ban, a szovjet–lengyel háború idején a Varsó elleni támadás katonai vezetője, 1921 márciusában katonai téren ő irányítja a kronstadti matrózlázadás leverését. 1925–1928 között a Vörös Hadsereg vezérkari főnöke. 1928-tól a Leningrádi Katonai Körzet parancsnoka. 1934-től a Központi Bizottság tagja. 1935-től marsall. 1936-ban kémkedés vádjával letartóztatják, majd elítélik és kivégezik.

Tyihon (Vaszilij Ivanovics Belavin) (1865–1925) az Orosz Pravoszláv Egyház pátriárkája 1917–1925 között. 1898–1907-ben Aleutia és Alaszka püspöke. 1905-ben a szinódus javaslatára San Franciscóból New Yorkba teszi a püspökség székhelyét (megépítve a Szent Nyikolaj-templomot). 1907-től 1913-ig Jaroszlávban oktat. A világháború alatt Moszkvában él. Az 1917-es bolsevik forradalom után az Orosz Pravoszláv Egyház pátriárkája. Bolsevikellenes harcot folytat, felszólítja az Oroszország területén kívüli egyházközségeket az elszakadásra. 1922-ben letartóztatják. 1923-ban „nézetei revideálása” után szabadul, de a belügyi szervek szigorú ellenőrzése alatt marad.

Unsliht, Joszif Sztanyiszlavovics (1879–1938) bolsevik pártfunkcionárius, a belügyi szervek egyik létrehozója; 1906-ban belép az OSZDMP-be. Többször letartóztatják. 1917 októberében a forradalmi katona tanács tagja. Az NKVD kollégiumának tagja 1917-ben. 1918-ban Pszkovnál a német intervenciós erőkkel harcol. 1918–1919-ben a hadifoglyok felügyeleti szervének vezetője. 1919–1921 között a forradalmi katonatanács tagja a nyugati fronton. 1921 a belügyi szervek helyettes vezetője, létrehozza a felderítő-dezinformációs ügyosztályt. 1924-ben a Központi Forradalmi Tanács tagja. 1925–1930 között a szovjet fegyveres erők komisszárhelyettese. 1933-tól 1935-ig a polgári flotta irányítója. 1937-ben letartóztatják, 1938-ban elítélik és agyonlövik.

Urickij, Mojszej Szolomonovics (1873–1918) forradalmár, politikus; az 1890-es évektől folytat forradalmi tevékenységet. A II. kongresszus után mensevik. 1906-ban letartóztatják és száműzik. 1914-ben emigrál. Az 1917-es februári forradalom után visszatér Oroszországba, bolsevik. 1917 októberében tagja a petrográdi Forradalmi Katonai Tanácsnak. 1918-ban Dzerzsinszkij helyettese. A Petrográdi Forradalmi-védemi Tanács tagja, a bel- és külügyek komisszárja. 1918-ban a városi Cseka főnöke. Merénylet áldozata lett.

Uszpenszkij, Gleb Ivanovics (1843–1902) orosz író; a paraszti élet realista ábrázolója.

Usztrjalov, Nyikolaj Vasziljevics (1890–1937) politikai publicista, politikus. 1916–1918 között egyetemi tanár a moszkvai egyetemen. A kadet párt tagja, a polgárháború idején a fehérek oldalán áll. Kolcsak propagandafőnöke, 1921-ben emigrál Franciaországba, majd Kínába megy. A Szovjetunióba visszatérve támogatja a bolsevik „birodalomszervező” politikát. A nacionálbolsevizmus, a szmenovehista irányzat alapító ideológusa, 1926–1935 között a Kelet-kínai Vasúttársaság tanácsadója. 1937-ben mint „ellenforradalmárt és kémet” letartóztatják és halálra ítélik.

Vacetisz, Joakim Joakimovics (1873–1938) lett származású szovjet katonatiszt; 1891-ben a rigai altiszti iskola növendéke, 1897-ben avatják tisztté. Részt vesz az I. világháborúban. 1918-ban a bolsevikok oldalára áll, és a keleti fronton harcol, 1919-ben a szovjet haderő főparancsnoka. 1919-ben a forradalmi katona tanács tagja, majd a katonai oktatásban vállal szerepet. 1937-ben hamis vádak alapján letartóztatják, 1938-ban kivégzik.

Vandervelde, Émile (1866–1938) belga államférfi, az európai szocialista-szociáldemokrata mozgalom egyik vezéralakja. 1914 és 1937 között tagja volt a belga koalíciós kormányoknak; befolyásos szerepet játszott az I. világháború utáni béketárgyalásokon. 1889-ben belép a Belga Munkáspártba, és annak egyik vezetője lesz. 1894-ben szocialista színekben parlamenti mandátumot szerez, 1918-tól 1921-ig igazságügy-miniszter, 1922-ben a Szovjetunióba megy és az eszer-perben védő; 1925–1927 között külügyminiszter, 1936–1937 között egészségügyi miniszter.

Vanyejev, Anatolij Alekszandrovics (1872–1899) forradalmár; egyike a Harci Szövetség a Munkásosztály Felszabadításáért szervezet alapítóinak. Részt vesz a Rabocsaja gyelo c. újság kiadásának technikai előkészítésében. 1895-ben letartóztatják és száműzték Szibériába.

Veszjolij, Artyon (Kocskurov, Nyikolaj Ivanovics; 1899–1938) író, költő. 1917-ben belép az OSZDMP-be. Részt vesz az októberi forradalomban és a polgárháborúban mint önkéntes, matróz, majd csekista. A RAPP tagja 1929-től. 1937-ben letartóztatják, a személyi diktatúra áldozata. Főműve: Véráztatta Oroszország (1932).

Vodovozov, Vaszilij Vasziljevics (1864–1933) publicista. Részt vesz a narodnyik mozgalomban. 1887-ben letartóztatják és 5 évre az Arhangelszki Kormányzóságba száműzik. 1904-ben Péterváron egy év várfogságra ítélik. Aktívan részt vesz az 1905-ös forradalomban. Az októberi forradalmat ellenezte. 1926-ban emigrál.

Volodarszkij, V. (eredeti nevén: Goldstein, Mojszej Markovics; 1891–1918) forradalmár. 1905-ben a Bund tagja. Részt vesz az 1905–1907-es forradalomban. 1911-ben az Arhangelszki Kormányzóságba száműzik. 1913-ban amnesztiát kap, az USA-ba emigrál. 1914-ben Trockij munkatársa. Az 1917-es februári forradalom után visszatér Oroszországba. Részt vesz az októberi forradalomban. 1918-ban komisszár és agitációs munkát folytat. Egy eszer merénylő meggyilkolja.

Volszkij, Nyikolaj Vlagyiszlavovics (álnevén Valenytyinov N.; 1879–1964) forradalmár, publicista, közgazdász; 1904-ig bolsevik, majd átsodródik előbb a mensevikek oldalára, majd a nyugati emigrációban polgári liberális. Szembekerül a hadikommunizmussal, támogatja a NEP-et. 1930-ban Franciaországba emigrál. 1956-ban kiadja főművét: A NEP és a párt krízise Lenin halála után, mely egy ideig a nyugati szerzők egyik forrásműve a Szovjetunió gazdaságáról.

Voroncov (álnéven V. V.),

Vaszilij Pavlovics (1847–1918) orosz közgazdász, szociológus, publicista. Főművei: A kapitalizmus sorsa Oroszországban (1882), Teoretikus gazdaság leírása (1895), A közösség történetéhez Oroszországban (1902), A kapitalista Oroszország sorsa (1907), A 70-es évektől a 90-esekig (1907), Termelés és fogyasztás a kapitalista társadalomban (1907).

Vrangel, Pjotr Nyikolajevics (1878–1928) tábornok; ő vezette a „fehér” (antibolsevista) erőket az orosz polgárháború utolsó szakaszában. Régi német bárói család sarja, az orosz cári gárdában szolgál; az I. világháborúban egy kozák hadosztály parancsnokává nevezik ki. A Romanov-dinasztiát megdöntő 1917. februári forradalom után is a hadseregben maradt. 1919–1920 között a déli fehér seregek parancsnoka. 1920-ban a krími vereség után emigrál. 1924-ben létrehozza az Összoroszországi Bajtársi Szövetséget (ROVSZ), amelyben sikeresen tömöríti a fehér emigránsokat. 1928-ban hirtelen támadt betegségben meghal.

Webb, Beatrice (1858–1943) angol szociológus. Az 1880-as évektől az angol Fabiánus Társaság egyik tagja és vezetője.

Webb, Sidney James (1859–1947) angol szocialista történész és közgazdász, az elsők között csatlakozott a Fabiánus Társasághoz, és főszerepet játszott a London School of Economics and Political Science alapításában.

Witte (Vitte), Szergej Juljevics gróf (1849–1915) orosz cári politikus. 1892-től 1903-ig pénzügyminiszter, ezalatt egy pénzügyi reformot hajt végre 1897-ben. 1905–1906-ban miniszterelnökként tekintélyuralmi módszereket alkalmazva igyekszik végrehajtani Oroszország nyugati mintájú modernizálását. 1906-ban nyugdíjazzák.

Zamjatyin, Jevgenyij Ivanovics (1884–1937) regény- és drámaíró, szatirikus, a forradalom utáni időszak egyik legkiválóbb szerzője, egy jellegzetesen XX. századi műfaj, az antiutópia atyja.

Zaszulics, Vera Ivanovna (1849–1919) orosz forradalmár, narodnyik, majd szociáldemokrata. 1868-ban csatlakozik a forradalmárokhoz, pisztollyal megsebesítette Fjodor F. Trepov szentpétervári kormányzót, de a merényletet követő híres perben 1878-ban felmenti az esküdtszék. Az elkövetkező éveket börtönben, illegalitásban vagy száműzetésben tölti. 1880-tól Svájcban Plehanov mellett tevékenykedik, 1885-ben részt vesz a Harci Szövetség létrehozásában. Az Iszkra társszerkesztője. 1903-ban a mensevikek oldalára áll. 1905-ben visszatér Oroszországba. 1917-ben szembefordul az októberi forradalommal.

Zemljacska Szamojlova Rozalia (leánykori nevén Zalkind, álnevén: Démon, Oszipov; 1876–1947) bolsevik forradalmár, szovjet politikus; az 1890-es években aktív forradalmi tevékenységet folytat. 1896-tól az OSZDMP tagja. 1901-ben az Iszkra odesszai munkatársa. 1903-tól a KB tagja és aktív munkatársa. 1905-től számos alkalommal letartóztatják. Részt vesz a forradalom és a polgárháború harcaiban. 1922–1943 között különböző felügyeleti szervek tagja, így a Hírközlési Komisszariátus népbiztosa. 1939–1943-ig a SZU Népbiztosok Tanácsának elnökhelyettese.

Zetkin, Clara (leánykori nevén Eissner; 1857–1933), német politikus, feminista, szocialista és kommunista vezető; az I. világháború után vezető szerepet játszik a német kommunista pártban (Kommunistische Partei Deutschlands; KPD) és a Kominternben (a III. Internacionáléban). 1917-ig a Németország Szociáldemokrata Pártja (SPD) aktív tagja, ezután Németország Független Szociáldemokrata Pártjához (USPD) csatlakozott, majd a Spartakista Ligához, melyből később a Német Kommunista Párt (KDP) kialakult. Ezen párt színeiben képviselő a Reichstagban a weimari köztársaság idején 1920–1933 között. 1932 augusztusában a Reichstag rangidős házelnökeként felszólította az embereket, hogy harcoljanak a nemzetiszocializmus ellen. 1933-ban a Szovjetunióba emigrál.

Zinovjev (Radomilszkij), Grigorij Jevszejevics (1883–1936) bolsevik forradalmár és politikus; publicista, agitátor. 1901-től párttag, a száműzetésben Lenin közeli munkatársa. 1917–1919-ben a petrográdi szovjet elnöke. Alapítóként 1919-től tagja a Komintern Végrehajtó Bizottságának. 1917-től a Központi Bizottság, 1919-től a Politikai Iroda tagja. Sztálinnal való fokozatos szembefordulása következtében 1926–1927-ben valamennyi tisztségét elveszíti, a pártból is kizárják. 1932-ben nyilvánosan önkritikát gyakorol, 1933-ban azonban újra kizárják, 1934-ben letartóztatják. 1936-ban az első moszkvai nyilvános politikai per vádlottjaként halálra ítélik és kivégzik.

Zoscsenko, Mihail Mihajlovics (1895–1958), író, szatirikus; elbeszélései és karcolatai a szovjet időszak legjobb humoros írásai közé tartoznak. Rövid ideig jogot tanult, majd 1915-ben belépett a hadseregbe. 1917 és 1920 között sok városban megfordul és számos foglalkozást kipróbál. 1917-ben az októberi forradalom után a bolsevikok oldalára áll, önkéntesként részt vesz a polgárháborúban. Az 1920-as évektől kulturális munkát folytat. A Krokogyil című szatirikus újság szerkesztő bizottságának tagja. A nagy honvédő háború idején Alma-Atába evakuálják. Zoscsenko és Ahmatova „apolitikus” irodalmi munkássága a Zvezda és a Leningrád című folyóiratokban a hatóságok haragjával találkozott. 1946–1953 között kizárják az írószövetségből. 1953-ban visszaveszik. 1953-tól a Krokogyil és az Ogonyok munkatársa.

Zsabotyinszkij, Vlagyimir Jevgenyevics (1880–1940) a jobboldali cionizmus vezető alakja, a cionizmus ideológusa, a revizionista cionista mozgalom és a Betar alapítója, a Zsidó Légió létrehozója, esszéista, publicista és műfordító. Az 1900-as években újságíró. Megalakítja az első zsidó önvédelmi csoportot Odesszában. Az első világháború után Palesztinába emigrál. A Brit Birodalom segítségével akarja létrehozni a Jordán két partján a zsidó államot.

Zseleznyakov, Anatolij Grigorjevics (1895–1919) matróz, anarchista. 1915-ben a Balti Flotta tengerésze. 1916-ban dezertál és kereskedelmi hajókon bujkál. 1917-ben részt vesz az októberi forradalomban és a polgárháborúban a bolsevikok oldalán.

Zseljabov, Andrej Ivanovics (1851–1881) orosz forradalmár, a narodnyikok egyik vezetője. Odesszában jogot tanul, de a diákzavargásokban való részvétele miatt 1871 októberében kizárják az egyetemről. Kijevi és odesszai forradalmi körökben tevékenykedik, le is tartóztatják, de végül felmentik. 1879-től a Zemlja i Volja csoport tagja. Sikertelen merényletben vesz részt II. Sándor cár ellen, 1880–1881-ben újabb merényletet készít elő, de letartóztatják és kötél általi halálra ítélik.

Jegyzetek

Előszó

1 Karl Marx: A tőke, I. köt. Karl Marx és Friedrich Engels művei (a továbbiakban MEM). Budapest, Kossuth, 23. köt. 713.

2 A ruszisták körében természetesen ha nem is Lenin alakja, de az orosz forradalom története és értelmezése központi tematika maradt. A különböző historiográfiai irányzatok egymás mellett létezéséről – a posztmoderntől a régi konzervatív és az új „kulturológiai” magyarázatokig – tömör áttekintést ad: 1917 god. Revoljucionnaja Rosszija (Szbornyik obzorov i referatov). Moszkva, INION, 2007.

3 Magyarul lásd Lukács György: Lenin. Budapest, Magvető, 1970.

4 A Lukács-mű jelentőségét a Lenin-recepció történetében Rudi Dutschke ismerte fel, és komoly kísérletet tett Lenin teoretikus teljesítményének rekonstrukciójára, „Lenin talpára állítására” még az 1970-es évek elején: Versuch, Lenin auf die Füsse zu stellen. Über den halbasiatischen und den west-europäischen Weg zum Sozialismus. Lenin, Lukács und die Dritte Internationale. Berlin, Verlag Klaus Wagenbach, 1974.

5 Szekfű Gyula: Lenin. Budapest, 1948.

6 Lenin műveinek magyar bibliográfiája 1960–1969. MSZMP KB Párttörténeti Intézete, Budapest, 1970. A kötet „azzal a szándékkal készült, hogy a Lenin-centenárium alkalmából megnövekedett olvasói és kutatói igényeket támogassa”. Ugyancsak a centenáriumra (1970) jelent meg a Kossuth Kiadó gondozásában Réti László koradekvát műve Lenin és a magyar munkásmozgalom címmel, amely a téma valóban kimerítő feldolgozását nyújtja.

7 Az utolsó ilyen terjedelmes szovjet Lenin-biográfia magyar nyelven 1980-ban jelent meg a Kossuth Kiadó gondozásában: Lenin. Életrajz. (Szerk.: P. N. Poszpelov.) Budapest, 3. kiadás, 1980.

8 Vö. Krausz Tamás: Kutatás közben. Megjegyzések a Lenin-tematikához az „új” dokumentumok fényében. Történeti Tanulmányok IX. Debreceni Egyetem, 2001, 83–84., 97.

9 Louis Fischer: The Life of Lenin. Harper and Row Publishers, New York–Evenston–London, 1964.

10 Zsizny Lenina. Overseas Publications Interchange Ltd. London, 1970.

11 Már akkoriban megkezdődött az 1920-as évek historiográfiájában a Lenin-életrajz kutatásának feltárása. Lásd N. V. Illerickaja: Razrabotka Jem. Jaroszlavszkim biografiji V. I. Lenina. In: Isztorija i isztoriki. Moszkva, Nauka, 1981, 165–184. Általában csak Sztálin, Zinovjev, Kamenyev vagy Buharin „leninizmusairól” szoktak beszélni az 1920-as éveket illetően, holott a Kamenyev szerkesztésében megjelent Leniniana (Moszkva, Gosz. Izdat, 1926) kétkötetnyi Lenin-irodalmat tartott nyilván. Magyarországon az 1980-as évektől A nemzetközi munkásmozgalom történetéből. Évkönyv (szerk.: Harsányi Iván, Jemnitz János, Székely Gábor) publikált progresszív írásokat a korai szovjet történelemről és benne Lenin szerepéről.

12 Ez az óriási, sokszerzős vállalkozás több ezer oldalon fejtette ki a marxizmus–leninizmus tudományos kereteit és történeti tartalmát, de a mű végül torzó maradt, mert a rendszerváltás a sorozatot berekesztette. L. Isztorija markszizma–leninizma. Izdat. Polityicseszkoj Lityeraturi, Moszkva 1986, 1990, 1–2. köt.

13 E. Hobsbawm: Interesting Times. A Twentieth-Century Life. Abacus, London, 2005, 328.

14 Vö. Hobsbawm, uo. 137.

15 E tekintetben Dmitrij A. Volkogonov a paradigmatikus szerző: Lenin: isztoricseszkij portret,t. 1–2. Moszkva, Novoszti, 1994. Erről a historiográfiai fordulatról másutt részletesebben értekeztem, vö. Szovjet thermidor. A sztálini fordulat szellemi előzményei, 1917–1928. Napvilág Kiadó, Budapest, 1996, 12–40., Volkogonovról 15–17.

16 A. G. Latisev: Rasszekrecsennij Lenin. Izd. MART, Moszkva, 1996.

17 Az új korszak talán legkiválóbb szaktörténeti összefoglalását nyújtja az O. V. Volubujev vezette szerzői kollektíva (A. A. Koszakovszkij, V. I. Sztarcev, A. I. Sztyepanov, Sz. V. Usztyinkin, A. I. Utkin) műve: Drama rosszijszkoj Isztorii: Bolseviki i revoljucija. Novij hronograf, Moszkva, 2002.

18 L. Drama, i. m. O. V. Volobujev: Bevezetés, 8–21.

19 Az archívumokból kikerült új dokumentumok politikai felhasználása során Richard Pipes a korrekt forráselemzést is elmulasztva publikált egy válogatást az „új” Lenin-dokumentumokból. L. a tendenciózus válogatás eredményeként a 122 Lenin-dokumentumot: The Unknown Lenin: From the Secret Archive. Annals of Communism. New Haven, Yale University Press, 1996. Magyarul: Az ismeretlen Lenin. A titkos archívumból. Budapest, Kairosz, 2002.

20 Eme intellektuális „destrukció” legszínvonalasabb szellemi kísérlete Robert Service terjedelmes háromkötetes műve, amelynek első – még a 80-as években íródott – kötete Lenin „nagyságának” tudatában készült, a másik két kötet az 1990-es években lényegében Lenin gondolatainak „összefüggéstelenségéről” szól, amely jórészt kimerül a terror és a diktatúra „narratívájának” apológiájában és a lenini szövegek „dekontextualizálásában”, „dekonstrukciójában”, „szétszerelésében”. (L. mindenekelőtt Robert Service: Lenin: A Political life. Vol. I–III. London, Macmillan Press Ltd, 1985–1995.)

21 V. I. Lenin. Nyeizvesztnie dokumenti. 1891–1922 gg. „Rosszijszkaja polityicseszkaja enciklopedija” (ROSZSZPEN). (Szerk.: Ju. N. Amiantov, Ju. A. Ahapkin, V. T. Loginov,) Moszkva, 1999, 607.

22 V. I. Lenin. Nyeizvesztnie dokumenti, Poszleszlovie, i. m. 581.

23 Vlagyimir Melnyicsenko: Licsnaja zsizny Lenina. Moszkva, Voszkreszenje, 1998, 113.

24 Mindenesetre a tények tiszteletének szellemében folytat ilyesfajta munkásságot az egykori moszkvai Lenin Múzeum utolsó, „felszámolási” igazgatója (1991–1993). Vö. Vlagyimir Melnyicsenko: Fenomen i fantom Lenina. (350 miniatyur.) Moszkva, 1993.

25 Jelena Kotyelenyec: Lenin kak predmet isztoricseszkogo isszledovanija. Novejsaja isztoriografija. Moszkva, 1999, 9–10. 1989-ben messze a legnépszerűbb embernek számított, hisz a megkérdezettek 68%-a tartotta őt a legkiemelkedőbb történelmi személyiségnek Marx és Nagy Péter előtt.

26 Volt olyan körzet, ahol a munkások a Lenin elleni merénylet elképzelt résztvevőinek és szervezőinek kivégzését követelték. Titkosrendőrségi jelentések megjegyzik, hogy például a Tambovi kormányzóságban „Lenin halála miatt a munkások nyomott hangulatban vannak. A Vasutasok klubjában, ahol vagy 1000 ember vett részt, egyhangúlag határozatot hoztak, hogy haladéktalanul lőjék le az összes eszert [utalás arra, hogy 1918 augusztusában egy eszer merénylő, Dora Kaplan sebesítette meg Lenint], akik börtönben vannak, mint Lenin halálában vétkeseket.” Nyeizvesztnaja Rosszija XX vek. IV. (Főszerk.: V. A. Kozlov.) Izd. Objegyinyenije „Moszgorarhiv”, Moszkva, 1993, 13.

27 A dokumentumok elemzését l. Olga Velikanova: Lenin alakja a 20-as évek tömegtudatában. Eszmélet, 20. sz. (1993. december) 190–202. A problémát még egyértelműbbé teszik azok a különböző típusú titkos GPU-jelentések, amelyek a Lenin betegsége körüli „népi hangulatokat” regisztrálták a hatalom felső köre számára. Vö. „Szoversenno szekretno”: Lubjanka – Sztalinu o polozsenii v sztrane (1922–1934 gg). T. 1. cs. 2. Moszkva, Insztyitut Rosszijszkoj Isztorii RAN, The Edwin Mellen Press, N. Y., London, Canada, é. n. (2001), főleg 825–826., 838., 880.

28 L. erről Szilágyi Ákos: Totális temetés. 2000, 1993/5.

29 Például „a Zamoszkvorecki kerületben – szól a titkosrendőrségi jelentés – a munkások erős érdeklődése, kívánsága figyelhető meg, hogy minél többen részt vehessenek az Iljics testétől való általános búcsúzásban, s csak nehezen sikerült rábeszélni a munkásokat, hogy válasszanak ki egy delegációt…” Nyeizvesztnaja Rosszija XX vek. IV. k. 12. – Ezeket az alkalmi dalokat elemzi a keleti legendák és az orosz népmesék tükrében O. Velikanova: i. m. Íme egy üzbég dal: „Hát Lenin halt meg? Nem, csak a teste. Ő maga nem halhatott meg. A próféták nem halnak meg. Mindmáig sértetlen. Mindenki más teste rég porrá lett volna. Ő alszik, néha felnyitja szemét, s az örömtől izzik, Mert látja: méltó utódai vannak Rikov és Kalinyin személyében. Látja: nem hagytak teret a viszálynak, Valóra váltották minden parancsát. Hadd aludjék nyugodtan. Bizonyos lehet: egyetlen szavát sem másítják meg.” Uo. 194.

30 Ford.: Nikodémusz Elli. Budapest–Uzsgorod, Európa Kiadó–Kárpáti Kiadó, 1980, 124.

31 Lenin Reloaded. Toward a Politics of Truth. (Ed. S. Budgen, St. Kouvalekis, S. Žižek). Durham and London, Duke University Press, 2007; S. Žižek: Afterwords: Lenin’s Choice. In S. Žižek (ed.), Revolution at the Gates. London, Verso, 2002. De más marxista irányzatok, köztük a trockisták főleg Nyugat-Európában a maguk módján ápolják a lenini tradíciót. Vö. Jean-Jacques Marie: Lénine. 1870–1924. Biographie. Paris, Editions Balland, 2004; Tony Cliff: Lenin: Building the Party 1893–1914. London, Bookmarks, 1986. Az utóbbi időszak talán legjelentősebb Lenin-rekonstrukciója az Egyesült Államokban jelent meg: Lars T. Lih: Lenin Rediscovered: What Is To Be Done? In Context. Chicago, Haymarket Books, 2008.

32 Göran Therborn: A dialektika után. Radikális társadalomelmélet a posztkommunista világban. Eszmélet (2007. tél) 76. 40–41. (Eredetileg New Left Review, 2007. január–február.)

33 Arra a módszertani tévedésre, amelynek forrása, hogy az eszmékből igyekszik levezetni a (szovjet) történelmet, már Charles Bettelheim felhívta a figyelmet. Vö. Uő: Class Struggles in the USSR. Second period 1923–1930. Sussex, The Harvester Press, 1978, 11–12. A szocializmus történetének ilyen természetű modern „idealista” felfogását képviseli manapság Kornai János A szocializmus politikai gazdaságtana című könyve, amelyről éppen e történeti vonatkozásban írtam kritikai értékelést. Lásd Krausz Tamás: A történetietlen politikai gazdaságtan. Eszmélet, 24. 157–182. [Angolul Uő: Ahistorical Political Economics. Social Scientist (New Delhi) Vol. 24. No. 1–3 January–March 1996. 111–139.] Kornai János megtisztelő módon reagált kritikámra mint „baloldalira”, de nem reflektált a módszertani problémára. Vö. Kornai János: A gondolat erejével. Rendhagyó önéletrajz. Budapest, Osiris, 2005. A könyvről lásd Andor László recenzióját: Dilemmák és ellentmondások. Eszmélet, 2007. 74. 135–144.

34 L. erről St. Kotkin: 1991 and the Russian Revolution: Sources, Conceptual Categories, Analitical frameworks. Journal of Modern History (Chicago), 1998, Vol. 70., 3. 384–425.

35 Ebből a szempontból nagyon tanulságos egy magyar történész, Dolmányos István munkája: Ragyogó Október. Budapest, Kossuth, 1979, amelyhez hasonlót manapság kevés helyen írnak. Egy újabb ilyen szemléletű mű: F. D. Volkov: Velikij Lenin i pigmei isztorii. Moszkva, 1996. A rendszerváltást követő Lenin-irodalomról tárgyilagos tájékoztatást ad Jelena Anatoljevna Kotyelenyec, i. m.

36 Dolmányos hatvanas években íródott (Kossuth, 1971) felvilágosult Szovjetunió története Hruscsov halála után hamarosan a betiltott könyvek közé került. Ez a körülmény meghatározta a szerző későbbi szemléleti fordulatát, kifejezve a brezsnyevi időkben szokásos konzervatív patetikus ábrázolásmód igényét.

37 A különböző interpretációs iskolák dokumentálására l. Rex A. Wade: Revolutionary Russia: New Approaches. London, Routledge, 2004.

38 Göran Therborn ironikusan jegyezte meg erről az állapotról: „A korábbi baloldali diskurzus egyik legfontosabb fogalmát, az osztályt, az utóbbi években lecserélték; furcsa módon részben éppen a kapitalista osztályharcban elszenvedett veresége okán… Az osztály kitart, de biztos menedék nélkül, és létezésének filozófiai jogát immár kétségbe vonják. Társadalmi megjelenése majdnem felismerhetetlenné vált, miután a tiszta politika savába mártották, ahogy a diszkurzív hegemónia politikai filozófiája tartja, amit Ernesto Laclau és Chantal Mouffe fejlesztett ki Hegemony and Socialist Strategy (1985) című könyvükben, amely állítólag az intellektuálisan legerősebb hozzájárulás a posztmarxista politikatudományhoz… Európa volt az osztályelmélet, valamint a nyílt osztálymozgósítás és az osztálypolitika bölcsője, az itteni munkásmozgalmak modellé váltak a világ többi része számára… Azonban az elemzés és társadalomelmélet tekintetében az osztály Észak-Amerikában jobban vészeli át a zord időket. Erik Olin Wright munkája központi szerepet játszott abban, hogy a marxista osztályelemzés stabil helyet vívjon ki magának az akadémiai szociológiában.” Therborn, i. m. 25., 27.

39 E nézőpontnak nagy erudícióval, mélyebb kutatásokkal alátámasztott „narratívája”: F. C. Corney: Telling October: Memory and Making of the Bolshevik Revolution. Ithaca, Cornell University Press, 2004, különösen 1–7.

40 Gyáni Gábor Posztmodern kánon (Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó, 2003) című könyve a posztmodern felhasználásával éppen az új, „posztszocialista” rendszer legitimációs ideológiáját kívánja nyújtani a „hagyományos” történetírás pozícióinak meggyengítésével, mindenekelőtt (de nem kizárólag!) a marxista szemléletű irányzatokkal szemben. Felfogása a történelem mint emlékezettörténet értelmezése előtt nyit utat – óhatatlanul egyfajta politikai vállalkozássá alakítva így a történetírást.

41 Erről részletes elemzést nyújt Gérard Noiriel: A történetírás „válsága”. Elméletek, irányzatok és viták a történelemről a tudománnyá válásától napjainkig. Budapest, Napvilág Kiadó, 2001, főleg 116–135., 150–168.

42 Ezeket a hatalmi-legitimációs célú szellemi-politikai harcokat vizsgáltuk meg a maguk történeti konkrétságában sok évvel ezelőtt Mesterházi Miklóssal írt munkánkban: Mű és történelem. Viták Lukács György műveiről a húszas években. Budapest, Gondolat, 1985, 101–130. Erről a legitimációs folyamatról történetileg gazdag analízist ad Corney idézett műve, különösen 155–198.

43 Hogy először ki használta a leninizmus fogalmát, nehéz lenne megállapítani; hogy, mondjuk, Parvus volt-e vagy Miljukov, mindegy, de az elnevezés eredetileg nem elméleti jellegű meghatározásokra futott ki, hanem csupán Lenin „konspiratív” pártfelfogására utalt. Vö. Parvus (eredetileg: I. L. Gelfand): Poszle vojni. In: Rosszija i revoljucija. Sz.-Petyerburg, (é. n.), [1908?], 188.

44 Meg kell őszintén mondani, hogy még Robert Service trilógiája is lépten-nyomon ezeket a szempontokat képviseli. Állandó ítélkezéseivel olyan benyomást kelt, mintha „bölcsebb”, „erkölcsösebb” és „felkészültebb” lenne Leninnél. A szerző többször kilép a történész elemző szerepéből, és ítészként oktatja ki hősét a politikacsinálás alapjaiból. Vö. Robert Service: Lenin: a Political life. Vol. III. XIV–XV.

45 Maga a kiváló történész, R. Service is érezte e problémát, amikor arról ír, hogy miközben összeállította trilógiáját, az volt a benyomása, hogy talán „eltúloztam Lenin hatását olyan politikai konjunktúrákra, döntésekre, mint a hatalom megragadása 1917 októberében, mint a breszti béke aláírása 1918-ban, a Kommunista Internacionálé létrehozása és az új gazdaságpolitika (NEP) kezdeményezése.” Uo. III. köt. 16. és 322–323.

Utószó helyett – néhány összefoglaló megjegyzés

* A társadalmi lét ontológiájáról, i. m. 271

1 Lenin tevékenységének ezt a jelentőségét a maga egészében már Gramsci is megértette sok évtizeddel ezelőtt. Vö. A. Gramsci: Filozófiai írások, i. m. 93–94.

2 Lenin négy ilyen „összeomlásból” keresett kiutat: 1. a tradicionális Oroszország összeomlása és az orosz kapitalizmus felemelkedése a századfordulón; 2. az orosz–japán háború és az 1905-ös forradalom; 3. az I. világháború; 4. az 1917-es forradalmi esztendő, az önkényuralom összeomlása, végül a polgárháborús pusztulás.

3 E kérdésekre vonatkozóan igen termékeny, az új korszak nézőpontjából felvetett gondolatok, fejtegetések találhatók. Vö. Savas Michael-Matsas: Lenin and the Path of Dialectic. In: Lenin Reloaded, i. m. 101–119. és Stathis Kouvelakis: Lenin as Reader of Hegel: Hypotheses for a Reading of Lenin’s Notebooks on Hegel’s. The Science of Logic. Uo. 164–204.

4 Lenin marxizmusát átvezetni a XXI. századba a rendszerkritikai baloldalon nem személyes vállalkozás vagy kísérlet kérdése, nemzetközi jelenségről van szó, amelyet legutóbb igen találó címen világszerte jól ismert teoretikusok egy csoportja foglalt össze: vö. Lenin Reloaded, i. m.

5 Hazájában, noha megmaradt a „hivatalos” kommunista pártban és annak keretein kívül is a sztálini eredetű Lenin-kultusz számos, néhol vallásos tendenciájú komponense, ugyanakkor csak nagyon kevés komoly elméleti elemzés, módszeres feldolgozás készült ezen örökség történelmi jelentőségéről és aktualitásáról, bár szaktudományos téren született egy-két igen kiváló életrajz, valamint fontos munkák keletkeztek Lenin emberi arculatának hiteles felvázolása céljából – szemben a tengernyi „Lenin-faló” (V. Loginov kifejezése) irodalommal.

6 Ehhez a fejlődéshez nem jelentéktelen mértékben Kautsky reformizmus előtti felfogásának elsajátításán keresztül jutott el. Főképpen az osztálytudat, az agrárkérdés, a nemzeti kérdés megközelítése terén (l. Der Weg zu Macht stb.), másfelől Marxhoz „visszatérve” fordult Kautskyval szembe az I. világháború kitörésének periódusában.

7 A lenini hagyaték körüli viták történeti rekonstrukciójához l. Krausz Tamás – Mesterházi Miklós: Mű és történelem. IV. fejezet, „A lenini hagyatékról”, i. m. 101–129.

8 Lenin szovjet „russzifikálása”, amely egy elvont univerzalizmusban öltött testet, megerősítette a vele elvileg szemben álló „polgári” russzifikálás törekvését, amely Lenin marxizmusát „megfosztotta” minden egyetemességétől, mint valami „helyi jelenséget” intézte el.

9 A későbbi legitimációs célú „szisztematizálások” ezt a tényt mégsem ismerhették be, hiszen maga az államszocializmus tűnt az elméleti szocializmus inkarnálódásának, mely „eljárás” mögött például a hivatalos ideológiai legitimációnak az a „csalása” húzódott meg, hogy az állami tulajdont társadalmi tulajdonként tüntették föl. Noha marxista értelmiségi körökben – nemcsak Nyugaton, hanem például Magyarországon is –, főleg az 1980-as évek közepétől már voltak ellenkező előjelű útkeresések.

10 Amikor maga Trockij – nem sokkal Lenin halála előtt – Marxhoz hasonlította őt, Krupszkaja tanúsága szerint Lenin megtisztelve érezte magát, de túlzásnak tartotta, mivel tisztában

volt azzal, hogy ő maga nem dolgozott ki sem önálló tudományos módszertant, sem a marxizmustól megkülönböztethető elméletet. A bürokratikus rendszerteremtés idegen volt Lenintől, amire olyan eredeti interpretátora is felfigyelt, mint A. Gramsci. Az olasz filozófus Buharin Lenin által is elutasított antidialektikus „rendszerteremtését” bírálva jegyezte meg a formális rendszeralkotással vitázva: „Általában azt hiszik, hogy a tudomány feltétlenül rendszert ’jelent’, s ezért derűre-borúra rendszereket szerkesztenek, amelyek a rendszer szükséges belső koherenciája helyett csupán annak mechanikus külsőségeivel rendelkeznek.” Gramsci, i. m. 190.

11 Lukács György: A tömegek spontaneitása és a párt aktivitása. In: Történelem és osztálytudat, i. m. 172–173.

12 Vö. Lukács György: A társadalmi lét ontológiájáról. III. kötet Prolegomena, i. m. 270.

13 Uo.

14 Uo. Megjegyzendő, hogy Lukács némileg túloz, a „relatív értéktöbblet” uralkodóvá válása csak a centrumországokban történt meg.

15 Ennek a „hiánynak” a későbbi időkre vonatkozó súlyos, „végzetes következményeit” is pontosan regisztrálta Lukács: „Az ideológiai általánosság ugyanis azt a lehetőséget nyújtja Sztálin és követői számára, hogy saját politikai ideológiájukat, amely minden – valamennyire is lényeges – kérdésben pontos ellentéte volt (Leninének – K. T.), úgy állítsák be, mint ennek egyenes folytatását.”

16 Lenin általában elhanyagolta a maga korabeli polgári szociológia és filozófia módszeres tanulmányozását, mert azokat a fennálló rend puszta apológiájaként fogta föl, és csak annyiban tért ki rájuk mint ellenfelekre, amennyiben azok behatoltak a szociáldemokrata gondolkodás és politika közegébe. Annál inkább elmélyült a marxizmuson és a szociáldemokrácián belüli irányzatok vizsgálatában (Plehanov, Bernstein, Kautsky, Hilferding). Ezt a korlátozottságát történeti szaktudományos vizsgálódásai során feladta, a polgári tudománytól sokat tanult és átvett annak, ahogyan ő nevezte „haladó korszakából”, amely az I. világháborúval ért véget, amikor a rendszer átlépett a destruktív, felbomló, „rothadó” szakaszába.

17 Vö. Szigeti Péter: Világrendszernézőben, i. m. 37. Igaza van a szerzőnek abban, hogy az egyenlőtlen fejlődés valós és rendkívül jelentős problémáját nem szabad túláltalánosítani, és zárójelbe tenni az egyenlő fejlődés kérdését. Ebben az értelemben Lenin és az egész kialakuló kommunista mozgalom marxizmusa végső soron benne ragadt a viszonylagos elmaradottság, az „utolérés” történelmi talajában.

18 A Szovjetunió összeomlása után a mai Oroszországban újra a hegeli „módszertan” uralja sok egykori – ma nagyon „csalódott” – „marxista–leninista” gondolkodását, akik a bernsteinizmushoz, a „revizionizmushoz” térnek meg, térnek vissza, és ez ismét módot ad a hegeli „megbékélésre” a valósággal, csak most a „revizionizmus igazolásának” formájában. Ennek jellegzetes formaváltozata: T. I. Ojzerman: Opravdanyije revizionyizma. Moszkva, Kanon+, ROOI Reabilitacija, 2005.

19 E „felfedezés” egyik régi képviselőjének legújabb összefoglalását l. Kevin B. Anderson: The Rediscovery and Persistence of the Dialectic in Philosophy and in World Politics. In: Lenin Reloaded. i. m. 120–147. A „felfedezés” koncepciója először talán Henri Lefebvre La Pensée de Lènine című, 1957-es tanulmányában jelent meg, uo. 138. De hát a dialektika jelentőségét Lenin œuvre-jében bizonyos értelemben már a bolsevikok is vitatták Lenin halálát követően. Hogy 1914-ben Lenin Hegel-olvasata „episztemológiai” vagy elméleti-politikai töréspontot rejt magában – noha ellentétes értelmezésben –, olyan neves szerzőknél bukkant föl (talán nem véletlenül az 1960-as évek végén) mint Roger Garaudy (Lenin. Paris, PUF 1968) és L. Coletti (Il marxismo e Hegel, i. m.). L. még e korszakból: Marcel Liebman: Leninism under Lenin, i. m. Az 1980–1990-es években az említett Kevin Anderson (Lenin, Hegel and Western Marxism: A Critical Studies. Urbana, Illionis, Univ. Of Illionis Press) mellett Neil Harding munkásságára hívnám fel a figyelmet (Leninism, i. m.). Érdekes vita zajlott Anderson – még Raya Dunayevskaya kezdeményezését folytató – „hegelianizáló” könyvéről az 1990-es évek közepén. Nem lennénk igazságosak, ha nem jegyeznénk meg ehelyütt is, hogy Magyarországon már az 1970-es években adalékokkal szolgált e témakörhöz Hermann István és Szabó András György munkássága. Wirth Ádám egész könyvecskét írt Lenin, a filozófusról, igaz, a régi „szaktárgyi” szemléletben.

20 Mint közismert, az Állam és forradalomban áll előttünk ez a koncepció. Elméleti alapvetésében Marx már csaknem elfeledett nézeteit mozgósította: a szocializmus mint egy hosszabb történelmi folyamat eredménye jelent meg, mint a kommunizmus első szakasza, amely a jövő lehetséges egyetemes fejleményeként szerepelt, mint „a társult termelők közössége”, a civilizált emberiség egyetemes szabadsága.

21 Az államszocializmus „nem tervezett” fejleményeinek „megideologizálása” Lenin marxizmusából teljesen hiányzik, és e „hiány” volt az egyik elméleti forrása annak, hogy Trockij és párttársai, illetve később mások is (egészen J.-P. Sartre-ig) oly vehemensen vitatták, vitathatták „a szocializmus egy országban” sztálini tézis (1924. december) elméleti koherenciáját és értelmét.

22 L. Ojzerman idézett könyve kapcsán keletkezett írást I. K. Pantyin tollából: Isztoricseszkije szugybi markszizma. Vesztnyik Rosszijszkoj Akagyemii Nauk, 2006/8. (augusztus), 747–753.

23 Vö. Nyikolaj Usztrjalov: Nacional-bolsevizm. Moszkva, Algoritm, 2003, 372–376.

24 Vö. Slavoj Žižek: 13 opitov o Lenine. Izdatyelsztvo Ad Marginem, Moszkva, 2003, 252–253.

Időrendi áttekintés, 1917–1924

* Az Oroszország és a Szovjetunió a XX. századi képes történeti kronológiája (szerk.: Krausz Tamás – Szilágyi Ákos – Sz. Bíró Zoltán. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1992.) című munka felhasználásával. Az elmélettörténeti rekonstrukció során a mű számos elemzése, megoldása, kérdésfelvetése könnyebben követhető, ha az olvasónak rendelkezésére áll a politikatörténet legfontosabb eseményeinek kronológiája. Ezért az 1917-es évtől 1924 végéig összesűrűsödő politikai események láncolatát, amely a történelmi időben az általános tájékozódást is segítheti, itt közöljük.

Források és irodalom

* Lenin Összes Művei (LÖM) 1–55. köt. Budapest, Kossuth, 1964–1979. köt.

Képmelléklet

1. Lenin – vendégségben Olaszországban Gorkijnál – Bogdanovval sakkozik. Capri sziget, 1908. április 19. után

2. Vlagyimir Iljics Lenin. Párizs, 1910

3. Lenin az osztrák börtönből való szabadulása után. Zakopane – 1914. augusztus 19. után

Illusztrációk jegyzéke

A borítón

Vlagyimir Iljics Lenin. Ny. I. Buharin rajza, 1927. március 31. Fekete tinta. RGASZPI – 74. f. 2. op. 168. gy. 125. l.

Lenin „álcázva”. A felvétel illegális igazolványhoz készült. Razlív, 1917. augusztus 8–16 között. Fényképezte: D. Lecenko. RGASZPI – 393. f. 1. op. 24. gy.

Képmelléklet

1. Lenin – vendégségben Olaszországban Gorkijnál – Bogdanovval sakkozik. Capri sziget, 1908. április 19-e után. Fényképezte: Ju. A. Zseljabuzsszkij.

2. Vlagyimir Iljics Lenin. Párizs, 1910. Fényképezte: E. Vallois. RGASZPI – 393. f. 1. op. 17. gy.

3. Lenin az osztrák börtönből való szabadulása után. Zakopane, 1914. augusztus 19. után. Fényképezte: B. D. Vigiljov. RGASZPI – 393. f. 1. op. 18. gy.

4. 1917. júliusi tüntetés. Petrográd, 1917. Fényképezte: Pjotr Ocup. RGAKFD – 431 993.

5. Lenin dolgozószobájában. Moszkva, Kreml, 1918. október 16. Fényképezte: Pjotr Ocup. RGASZPI – 393. f. 1. op. 43. gy.

6. Lenin a Vörös téren Razin Sztyepan emlékműve avatásán beszédet mond. Moszkva, 1919. május 1. Fotográfus: Ny. P. Agapof. RGASZPI – 393. f. 1. op. 134. gy.

7. N. K. Krupszkaja. [1918–1919., Valószínűleg Moszkva.] Ismeretlen fényképész. RGASZPI – 395. f. 2. op. 24. gy.

8. Lenin. Moszkva, 1920 júliusa. Fényképezte: P. Sz. Zsukov. RGASZPI – 393. f. 1. op. 269. gy.

9. Lenin és Kamenyev. Gorki, 1922. augusztus eleje és szeptember 13. között. Fényképezte: Marina Iljicsa Uljanova. RGASZPI – 393. f. 1. op. 352. gy.

10. Lenin és Kamenyev. Gorki, 1922. augusztus eleje és szeptember 24-e között. Fényképezte: Marina Iljicsa Uljanova. RGASZPI – 393. f. 1. op. 352. gy.

11. Lenin Kik azok a ’népbarátok’ és hogyan hadakoznak a szociáldemokraták ellen? c. műve hektográfon sokszorosított 3. részének borítólapja, 1894. LÖM 1. köt. 189.

12. Lenin A kapitalizmus fejlődése Oroszországban c. műve első kiadásának címlapja, 1899. LÖM 3. köt. 9.

13. A Bolsevik Központ Gazdasági Bizottságához írt levél, 1909. LÖM 47. köt. 218–219.

14. Lenin Az imperializmus mint a kapitalizmus legfelsőbb foka c. könyvének borítólapja. LÖM 27. köt. 290–291.

15. Lenin A marxizmus az államról c. füzetének fedele, 1917. január–február. LÖM 33. köt. 114–115.

16. Tervezetek, vázlatok és jegyzetek az Állam és forradalom c. könyvhöz, a kézirat egyik oldala, 1917. július–szeptember. LÖM 33. köt. 206–207.

17. Lenin A szovjethatalom demokratizmusáról és szocialista jellegéről c. kéziratának kezdete, 1918. LÖM 36. köt. 522–523.

18. Az Oroszországi Kommunista (bolsevik) Párt programja második kefelevonatának első oldala Lenin bejegyzésével és javításával, 1919. LÖM 38. köt. 410–411.

19. Vlagyimir Iljics Lenin. Ismeretlen szerző. Ceruza. RGASZPI – 74. f. 2. op. 168. gy. 160. l.

20. J. V. Sztálin. Ny. I. Buharin rajza, 1928. február 20. Fekete és kék ceruza. RGASZPI – 74. f. 2. op. 169. gy. 11. l.

21. J. V. Sztálin. Ny. I. Buharin rajza, 1929 áprilisa. Ceruza. RGASZPI – 74. f. 2. op. 169. gy. 44. l.

22. M. I. Kalinyin. Ismeretlen szerző rajza, 1929. május 9. Ceruza. RGASZPI – 74. f. 2. op. 169. gy. 48. l.

23. L. B. Kamenyev. Ny. I. Buharin rajza, 1923. június 25. Fekete tinta. RGASZPI – 74. f. 2. op. 168. gy. 1. l.

24. L. D. Trockij. V. I. Mezslauk rajza, é. n.. Ceruza. RGASZPI – 74. f. 2. op. 170. gy. 15. l.

25. G. Je. Zinovjev. Ny. I. Buharin rajza, 1926. március 3. Fekete tinta. RGASZPI – 74. f. 2. op. 168. gy. 66. l.

26. Ny. I. Buharin. Önarckép. 1927. február 17. Fekete tinta. RGASZPI – 74. f. 2. op. 168. gy. 105. l.

27. F. E. Dzserdzsinszkij. Ny I. Buharin rajza, 1925. június 30. RGASZPI – 76. f. 2. op. 35.. gy. 4. l.

28. G. K. Ordzsonikidze. Ny. I. Buharin rajza, 1927. február 17. Fekete tinta. RGASZPI – 74. f. 2. op. 168. gy. 106. l.

29. I. T. Szmilga, G. Je. Zinovjev, L. B. Kamenyev, L. D. Trockij és J. V. Sztálin. G. M. Krzsizsanovszkij (?) rajza, é. n.. Fekete tinta. RGASZPI – 669. f. 1. op. 14. gy. 172. l.

30. K. B. Radek. Ny. I. Buharin rajza, é. n. A szerző felirata: „Radek 1952-ben”. RGASZPI – 326. f. 2. op. 19. gy. 29. l.

31. F. E. Dzserdzsinszkij és Ordzsonikidze. Mit csinálnak 1925-ben és 1931-ben. V. I. Mezslauk rajza, é. n. RGASZPI – 74. f. 2. op. 169. gy. 142. l.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Olvasószerkesztő Zappe Lászlóné
Életrajzi jegyzetek Mitrovits Miklós
Életrajzi jegyzetek Grúber Mihály
Névmutató: Mitrovits Miklós
Borító Gábor Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 270 7

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text, PT Sans – SIL OFL