Melissa James

Szerelmes keringő

Ally Blake

Táncra született

Anne McAllister

Elvarázsolt keringő

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Melissa James, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: His Housekeeper Bride (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Czárán Judit

© Ally Blake, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: The Dance Off (Harlequin, Mills & Boon, Modern Tempted)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2016)

Magyarra fordította: Kiss Gábor

© Anne McAllister, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: The Night That Changed Everything (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Farkas Judit

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 44. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- ISBN: 978-963-540-994-5

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Melissa James

Szerelmes keringő

ELŐHANG

Szent Agatha Kórház, Sydney

Megint itt van a kis barátnője. Az ablak előtt áll, és integet. Égővörös hajával és nagy barna szemével bátorítóan mosolyog befelé a kórház meglehetősen sivár belső udvarából, amely egy-két fájával és bokrával azért mégiscsak a kertet jelenti most neki. A titkos kertet, ahogyan kedvenc olvasmánya után nevezte. Nagyon szerette azt a könyvet, állítólag az öccseinek is gyakran olvasott fel belőle. Biztosan az olvasásba menekül a gondjai elől.

Az ő számára viszont a kislány jelentette a menekülést a valóság elől. Ő volt az egyetlen, aki megértette őt, a családját is beleértve. Néha úgy érezte magát, mint akit bezártak egy sötét helyiségbe, ahol hiába kiabál segítségért, senki nem figyel rá, mert mindenki csak Chloéval van elfoglalva.

Kivéve ezt a tizenhárom éves kislányt.

Mark intett neki, hogy mindjárt kimegy hozzá, de előtte még körbenézett a kórteremben, ahol minden fehér volt, sápadt és beteges. Az ágynemű, a fal, Chloe hálóinge, az arca, sőt még az orrába dugott oxigéncső is. A rózsaszín kötött sapka alól kikandikáló copfja lazán és petyhüdten lógott a vállára. Az ajka az ajakfény dacára áttetsző volt, szinte élettelen. Meg fog halni, pedig még csak tizenhat éves…

Mark maga sem volt még több tizenhétnél, de már öt hosszú éve nézte tehetetlenül, ahogy a szívének legkedvesebb lény küzd a halállal. Még a homokozóban ismerkedtek meg, és a gyerekkori barátságból lassan szerelem lett. Négy héttel ezelőtt házasodtak. De amikor most ránézett a lányra, a legszívesebben kifutott volna a világból.

Pár perc múlva itt lesz Carrie és Jen, Chloe legjobb barátnői. Mindennap eljönnek hozzá iskola után. Ilyenkor neki van egy kis szabadideje. Utána Chloe úgyis elmondja a legújabb híreket, legalább van miről beszélgetniük.

Miközben várta, hogy mikor szabadul, körülnézett a szobában, hogy van-e benne még egyáltalán valami, ami a normális életre emlékeztet. Az éjjeliszekrényen hatalmas képeslap az osztálytársak jókívánságaival – mintha ennek még lenne bármi értelme. Meg a képek a pálcika-emberkékkel, és a virágok az ő hatéves húgától, Katie-től, meg Chloe nyolcéves öccsétől, Jontól.

Aztán egy fénykép Chloéról, Jenről és Carrie-ről a Havas-hegységben. A három gyerek átöleli egymást, Chloe vidáman kacag, és szokás szerint gyönyörű a barnára sült bőrével. Itt még makkegészségesnek látszik.

Pedig ez volt az utolsó kirándulás, amelyen még ő is ott volt.

– Professzor… professzor…

Amikor meghallotta a lány fájdalmas nyöszörgését, Marknak összeszorult a szíve. Nagyon nehezen tudta rávenni magát, hogy ránézzen Chloéra, aki mostanra már tényleg csak az árnyéka volt korábbi önmagának. A rák beleette magát a csontjaiba, átterjedt a tüdejére, sőt az agyát is megtámadta. A szervezete már régen feladta a harcot a betegség ellen, már csak azt várták, mikor lesz vége.

– Gyere ide, professzor, gyere, nézz rám…! – Elhaló hangjában mintha valami dac bujkált volna.

Már kicsinek is önfejű volt, és akaratos. Négyéves korában elérte nála, hogy homokozzon vele, pedig neki akkoriban még nem volt szokása lányokkal szóba állni. Később meg kinevezte őt „tudományos munkatársnak” a hobbilaborjába. Chloe az iskolában is sokat segített neki, ahol ő meglehetősen különc fickónak számított. De mivel a mindenki által kedvelt, gyönyörűséges Chloe Hucknall szerette őt, és hitt benne, sőt kijelentette, hogy egyszer majd Mark Hannaford felesége lesz, elfogadták őt olyannak, amilyen.

– Tudom, hogy nem jó most rám nézni, de hidd el, nem kérnélek rá, ha nem lenne fontos.

Nem, ez így nem igaz. Nem Chloe külsejével van a baja. Attól fél, amit mindjárt kérni fog tőle. Ezt nem lehet kibírni. Napok, sőt hetek óta mindig ugyanazt kéri.

– Mark, kérlek, segíts nekem!

Segíts nekem. Mark kényszerítette magát, hogy ránézzen. Valahogyan még egy mosolyt is sikerült kipréselnie magából.

– Nos? Mit szeretnél?

– Még mindig nem ígérted meg. Pedig esküszöm, nem halok meg addig, amíg meg nem ígéred – próbált tréfálkozni Chloe, pedig a szeme könnyes volt, mert eszébe jutott az a sok-sok év, amelyet már nem fognak együtt tölteni.

– Akkor soha nem fogom megígérni – felelte ő, és érezte, hogy elcsuklik a hangja.

Chloe már nem mosolygott.

– Ne, Mark, kérlek! Ezzel nem segítesz nekem. Én már olyan borzasztóan… fáradt vagyok. Tudom, hogy nem lesz neked könnyű nélkülem, de meg kell ígérned, hogy… – Lehunyta a szemét, de a könnyek így is folytak belőle. – …hogy ha én már nem leszek, keresel magadnak egy másik lányt, akit szeretni tudsz, és aki gyerekeket szül majd neked.

Mit mondjon erre? Hogy igenis, drágám? De hiszen ez rettenetes! Chloe meg fog halni. És neki a hátralevő életét nélküle kell majd leélnie.

Hirtelen rosszullét jött rá. A nyelőcsöve égett. Megfordult, és kirohant a szobából a belső udvarra vezető ajtón. Ott aztán megkönnyebbült. A térde annyira reszketett, hogy nem tudott felállni. Minden lélegzetvétel fájt. Ilyen állapotban nem láthatja Chloe.

– Tessék! – hallott egy kedves, vékonyka hangot a háta mögött.

Kis barátnője volt az a kórház kertjéből, és egy nedves mosdókesztyűt tartott az orra elé.

– Töröld meg vele az arcod, aztán meg tedd a tarkódra. Attól jobb lesz, meglátod.

Ő pedig megfogta a mosdókesztyűt, megdörzsölte vele a száját és a nyakát, és valóban: máris egy kicsit jobban érezte magát.

– Köszönöm.

– Nincs mit.

A kislány kinyújtotta felé a kezét, és megérintette az ujját. Mark érezte, hogy reszket. A dugóhúzószerű loknijai is remegtek kissé, nyilván az erőfeszítéstől, hogy nyugodt maradjon.

– Szörnyű egy nap ez a mai, ugye? – kérdezte a férfi.

A kislány erőtlenül mosolygott.

– Igen. Azt hiszem, nekünk is el kell búcsúznunk egymástól. A mama megkért, hogy legyek erős, és gondoskodjak a fiúkról.

Nehezen lélegzett, a szemét elfutották a könnyek.

– Gyere ide! – kérte Mark, és átölelte.

Ettől valahogy őt magát is valami nagy-nagy békesség és nyugalom szállta meg. Látszott, hogy a kislány nem akar mást tőle, csak hogy a karjában tartsa. Az egész testével odasimult hozzá, és már csak néha szipogott egyet-egyet, ő pedig letörölte az arcáról a könnyeket.

– Nem kérsz valamit inni? – kérdezte.

De a kislány már nem hallotta a kérdését, mert elaludt. Nyilván egész éjjel virrasztott, mert az öccsére kellett vigyáznia otthon, aki csúnyán köhögött.

Mrs. Brownnak ezt a legkisebbik gyermeket már egyáltalán nem lett volna szabad megszülnie, mert súlyos szívbeteg volt. Aztán négy évvel ezelőtt mégiscsak világra jött a kisfiú, viszont Mrs. Brown állapota azóta folyamatosan romlott. Bár a neve rajta volt a transzplantációra várakozók listáján, de mire találtak neki megfelelő donort, már nem volt olyan állapotban, hogy operálni lehessen.

Miközben Mr. Brown teljesen el volt foglalva a saját fájdalmával, és tehetetlenül várta, mikor hal meg a felesége, a kislánya, Mary gondoskodott a kistestvéreiről. A tizenhárom éves gyerek mindezt a lehető legnagyobb természetességgel, mosolyogva csinálta. Nem panaszkodott, és nem sajnáltatta magát. Látszólag gond nélkül átvette az édesanyja szerepét, és nem fogadott el segítséget senkitől.

Pedig neki is szüksége lenne pihenésre, gondolta Mark. Valamikor neki is aludnia kellene…

Marknak már fájt a háta, de azért nem engedte el a kislányt, hanem óvatosan hátrálni kezdett vele a mögötte levő hatalmas fenyőfa felé. Annak aztán nekitámaszkodott, és végre ő is lehunyta a szemét.

– Mary! Mary!

A kiáltozásra mindketten felriadtak. Mark ásított egyet, és körülnézett a kertben. Még mindig karjában tartotta kis barátnőjét, aki az éles hangra szintén összerezzent. Mark most végre elengedte, ő pedig talpra ugrott.

– Apaaaa!

Egy férfi hajolt ki a Chloe szobájával szemben levő szoba ablakán. Az arcán megdöbbenés és gyász ült.

– Meghalt. – Úgy tűnt, észre sem veszi, hogy a lánya egy idegen fiú karjából ugrik fel. – Anya meghalt, Mary!

Mark érezte, hogy a kislány egy pillanatra meginog. Az ajka remegett, és erősen pislogott. Várta, hogy mikor kezd el sírni, de a gyerek nem sírt. Kihúzta magát, és azt mondta:

– Máris megyek.

Erre Mark megfordult, és ránézett az apára. Döbbenten látta a nyilvánvaló megkönnyebbülést a férfi arcán.

– Köszönöm, rendes kislány vagy – mondta, majd eltűnt az ablakban.

Mark csak nézte, ahogy Mary távolodik, s az volt az érzése, hogy itt valami nagyon nincs rendben. Hiszen ez a kislány mindössze tizenhárom éves, és éppen most veszítette el az édesanyját. Hogyan tud… ilyen nyugodt maradni?

– Mary…– szólt utána, mire a kislány hátrafordult, és ránézett. – …hogyan tudsz majd… hogyan tudsz… mindennel egyedül megbirkózni?

Azért dadogott, mert egyszerűen nem tudta, mit mondjon.

De a kislány összeharapta az ajkát, és még mindig nem sírt. És bár olyan törékeny volt, mint egy nádszál, mégis egyenesen tartotta magát.

– Muszáj, megígértem neki – mondta egyszerűen. – Szia, Mark! Nekem most mennem kell.

Majd eltűnt.

Mark pedig ott maradt a belső udvaron, és hosszú ideig nem mozdult. Csak azt vette észre, hogy közben besötétedett. Akkor elindult vissza Chloe szobájába. Addigra már az egész család összegyűlt az ágya mellett. A pillantásuk egyszerre volt szemrehányó és szomorú. Még Katie-é és Joné is.

Ahogy ránézett Chloe kimerült, és mégis feszült arcára, majdnem megszakadt a szíve. Nyilvánvaló, hogy még mindig küzd legyengült szervezete, mert addig nem akar elmenni, amíg ő ki nem mondja, amit olyan régen hallani szeretne. Ennyire fontos neki, hogy a szerelme egyszer majd újra boldog legyen.

Ő pedig döntött. Kiküldte a családot, és mikor kettesben marad Chloéval, csak ennyit mondott neki határozottan, jól hallhatóan:

– Megígérem.

A lány szinte már átlátszó szemhéja erre lecsukódott, az arca ellazult. A kezével végigsimította az arcát – azzal a kezével, amely négy hete az ő gyűrűjét viseli.

– Köszönöm – suttogta.

Aztán elaludt, és elengedte a kezét. A légzése megnyugodott.

Mark pedig megsimogatta elvékonyodott haját. Még most is milyen szép az arca… De a lelki szemei előtt most mégis az a kislány jelent meg, akitől az imént vett búcsút. Talán azért, mert Chloe Maryre emlékeztette. Hiszen mindketten méltósággal és magától értetődő természetességgel vették tudomásul a halált. Mindketten bátran búcsúztak, az egyik ígéretet kért, a másik ígéretet teljesített.

Ám ahogy Marknak eszébe jutott a saját ígérete, hirtelen elfogta a harag. A kezét ökölbe szorítva nézte ágyban fekvő beteg feleségét. És megint csak várt… és máris szörnyen hiányzott neki az egyetlen lény, akit ezekben a nehéz napokban a barátjának tudhatott.

1. FEJEZET

Howlcat Industries, Sydney Harbour, igazgatói titkárság,

majd tizenöt évvel később

– Ha te meg vagy győződve róla, hogy ő az alkalmas jelölt, akkor miért hívjam be állásinterjúra? – kérdezte Mark.

Brenda Compton, született Hannaford hátrasimította sötétszőke haját.

– Azt akarod, hogy én válasszak helyetted?

A férfi összeharapta az ajkát. A Howlcat Industries, az egyik legsikeresebb ausztrál vállalkozás igazgatójaként a cég legapróbb ügyeit is a kezében tartotta, ám a családja lépten-nyomon arra figyelmeztette, hogy ő nemcsak cégvezető, hanem ember is. És emlékeztették rá, hogy még mindig nem váltotta be a tizenöt évvel ezelőtt tett ígéretét.

Az anyja és a húgai korábban is minden házvezetőnő-jelölttel elbeszélgettek, mielőtt felvette volna őket, ő pedig a szerződéskötés előtt az ország egyik legjobb biztonsági szolgálatával ellenőriztette a feddhetetlenségüket. Mindegyiket jól megfizette, ám cserébe teljes diszkréciót várt volna el tőlük.

Ám az eddigi házvezetőnőket ez sajnos nem tartotta vissza attól, hogy személyes dolgokat fecsegjenek ki róla a bulvársajtónak, vagy hogy odacipeljék a házba a lányaikat vagy unokahúgaikat, akiknek nagyon is kedvükre való lett volna közeli kapcsolatba kerülni egy fiatal multimilliomossal.

Csakhogy Mark már nagyon régen eldöntötte, hogy ő még egyszer nem teszi kockára a szívét. Gyorsan megpróbálta más irányba terelni a gondolatait.

– Rendben, akkor majd beszélek vele én, de nem most. Majd ha időm lesz rá.

Brenda elmosolyodott, és pukedlizett egyet. Csak a családja mert tiszteletlen lenni vele, mindenki más félt tőle. Jégcsapnak gúnyolták. Ezt a nevet egyébként a sajtó akasztotta rá, de neki semmi kifogása nem volt ellene, sőt. Hátha ez távol tartja a rajongóit és mindazokat, akiket úgyis csak a pénze meg a hírneve érdekel.

Brenda felállt.

– Rendben, akkor megmondom Sylvie-nek, hogy várjon. Értem jössz ma este? Glennek lelkiismeret-furdalása van, hogy nem tud jönni, de végtére is a cég ügyében van távol.

Mark elmosolyodott.

– Hát persze, Brenda, szívesen érted megyek.

Sylvie Browning már majd egy órája várakozott.

Magában mosolygott. Ha a pasas azt hiszi, hogy ezzel őt el lehet rettenteni, akkor téved. Brenda figyelmeztette, hogy az első találkozásnál a jövendő munkaadójával ne számítson sok jóra.

Mark Hannaford nem kifejezetten kellemes ember, sőt néha goromba is tud lenni. Utálja, ha felborítják a napirendjét vagy megzavarják a magánéletét. Mindenféle érzelgés távol áll tőle, a nők pedig egyáltalán nem érdeklik – mármint a hálószobán kívül.

De éppen ezért van ő most itt: hogy beváltson egy tizenöt évvel ezelőtt tett ígéretet.

Másfél óra elteltével a titkárnő felállt.

– Hannaford úr várja önt – mondta, majd keresztülvezette a lányt néhány masszív tölgyfaajtón.

– Bemutatom Ms Browningot, uram – mondta a titkárnő, majd becsukta az ajtót Sylvie mögött.

Sylvie kifejezetten ideges volt. Elindult a férfi felé, de közben nem nézett rá, inkább a földet és a falat bámulta. Az előbbi kék-szürke tónusú szőnyeggel volt borítva, az utóbbin a kikötőt és a Blue Mountainst ábrázoló festmények lógtak.

Milyen szép ez az iroda, gondolta. Illik a…

– Nem.

– Hogyan? – kérdezte Sylvie, és kezet nyújtott a férfinak.

Az első pillanatban felismerte. Aranybarna haj, barna szem, a méretre készült öltönyben nagyszerűen érvényesülő karcsú, kisportolt alak. De persze nincs Ausztráliában senki, aki ne ismerné Mark Hannafordot. Hiszen ő az ország egyik leghíresebb embere, aki ráadásul nem örökölte, hanem maga építette föl hatalmas cégbirodalmát. Van egy csomó találmánya, de barátai nincsenek. Magányos farkasnak ismeri őt mindenki, és Jégcsap a gúnyneve, mert egyetlen nőt sem hajlandó közel engedni magához.

Csak a családja – és ő – tudja, hogy mindez csak álarc.

De ebben a pillanatban úgy tűnt, hogy nagyon is rászolgált a gúnynevére. Először is nem állt fel, hogy üdvözölje Sylvie-t, sőt a kinyújtott kezéről sem vett tudomást. Fagyos arccal, hidegen csak ennyit mondott:

– Azt mondtam, hogy nem. Ha maga tényleg Sylvie Browning, akkor ez a házvezetőnői állás egészen biztosan nem lesz a magáé.

Nem. Ilyen könnyen nem hagyja magát megfélemlíteni. Összevonta a szemöldökét.

– Tudom, hogy túl fiatalnak látszom, de elmúltam huszonnyolc…

A férfi gyanakodva méregette.

– Nem, legfeljebb húsz lehet. A válaszom: nem.

Mivel a férfi szemlátomást nem volt hajlandó udvarias gesztusokra energiát vesztegetni, Sylvie leengedte a kezét, és leült a férfi íróasztalával szemben levő székre. Aztán elővette a mappáját, és kiszedte belőle a születési anyakönyvi kivonatát és a jogosítványát.

A férfi szótlanul átfutotta a dokumentumokat. Aztán rezzenéstelen arccal visszaadta őket.

– Az életkora semmit nem változtat a döntésemen, Miss Browning.

– Pedig az imént az volt a benyomásom, mintha éppen az életkorommal lenne baja.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Ne szemtelenkedjen!

– Bocsásson meg, Mr. Hannaford – mondta Sylvie –, de ha úgysem vesz fel, akkor hadd legyen olyan szemtelen, amilyen csak akarok.

A férfi először megmerevedett, de aztán mintha elmosolyodott volna.

– Talált, Ms Browning.

Sylvie mosolygott, aztán felállt, és megint kinyújtotta a kezét a férfi felé.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk, Mr. Hannaford. Remélem, sikerül találnia egy házvezetőnőt, aki éppen olyan korú és éppen úgy fest, amilyennek ön szeretné.

A szíve hangosan kalapált.

A férfi ugyancsak felemelkedett. Összevonta a szemöldökét.

– Meg sem próbál meggyőzni, hogy mégis magának adjam az állást? – kérdezte, de a felé nyújtott kézről továbbra sem vett tudomást.

Sylvie igyekezett közömbösen vállat vonni.

– Miért is tenném? Hiába tudok főzni, takarítani, ez magának nem számít. Nem ezért utasította el a jelentkezésemet. Pedig én is napról napra idősebb leszek ám, a külsőmről meg nem tehetek.

– Nincs semmi baj a külsejével.

Mark hangja még mindig élesen csengett, de azért volt már benne valami, amitől a lány szíve nagyot dobbant.

– Köszönöm – mondta –, és elindult az ajtó felé. – Szeretem azt hinni magamról, hogy nem vagyok kifejezetten visszataszító.

– Jobb, ha tudja, hogy maga gyönyörű.

Nem úgy hangzott, mint egy bók, úgyhogy Sylvie nem is köszönte meg.

– A haja természetes göndör? – kérdezte Mark, miközben az ajtó felé kísérte.

Igen, utánam jött! – ujjongott magában Sylvie.

– Igen, az. – Megérintette vörösesbarna fürtjeit, majd felnézett a férfira. Igen, szó szerint fel, mert mindössze a válláig ért. – Egyszerűen nem tudom kiegyenesíteni. Ráadásul szeplős is vagyok, és a magasságom az egy méter hatvanat sem éri el… Nem csoda, ha mindenki tizenhat évesnek néz.

Mark bólintott, és összevonta a szemöldökét.

– Bocsásson meg, Ms. Browning, de nem találkoztunk mi már valahol?

Ezek szerint emlékszik! Sylvie mosolyogva bólintott.

– De igen. Nagyon régen szerettem volna már megköszönni neked, amit értünk tettél. El sem tudod képzelni, milyen sokat jelentett a családunknak a segítséged. A ház meg az alapítvány Simon orvosi és Drew mérnöki tanulmányaira. Sőt képzeld, a végén még Joelnek is sikerült egyetemre mennie. Amikor tudomást szereztem róla, hogy házvezetőnőt keresel, az jutott eszembe, itt a lehetőség, hogy viszontlássalak, és végre köszönetet mondjak mindenért.

Mark most először nézett a lány szemébe.

– Mary! – motyogta.

– Nem Mary, Sylvie – mondta a lány, és harmadszor is felé nyújtotta a kezét.

Igen, most kiderül, hogy a sok-sok év alatt vajon nem csak illúziót kergetett-e, hogy Marktól is ugyanúgy visszaretten-e, mint minden férfitól, akivel tizenöt éves kora óta próbálkozott.

– Sylvie?

Mark hangja mélyebb és érzékibb volt, mint ahogyan az emlékeiben élt, mégis jóleső borzongás futott végig a lány hátán.

– De hiszen Mary Brown a neved.

– A teljes nevem Mary Sylvie Brown, de a Browning név jobban tetszett. Kevésbé szokványos. Különösen egy olyan keresztnévvel, mint a Mary. – Megvonta a vállát. – Hivatalosan nevet változtattam. És a fiúk is.

Ám azt, hogy miért, soha nem fogja elárulni neki. Ahogyan azt sem, hogy a testvérei miért nem haboztak egy percig sem követni a példáját.

A férfi meglehetősen zavartnak tűnt. Sylvie már éppen megint le akarta engedni a kezét, amikor Mark megfogta.

– Nahát, ki hitte volna? Felnőtt nő lett belőled.

– Belőled meg felnőtt férfi.

Hallotta a hangján, milyen nehezen veszi a levegőt, de nem tudott tenni ellene. Tizenöt éves kora óta ez volt az első eset, hogy egy férfi érintése nem félelmet vagy undort váltott ki belőle, hanem éppen ellenkezőleg. Biztonságérzettel és melegséggel töltötte el.

Már nyolcéves korában, amikor először meglátta a kórházban, ő volt álmai hercege. S valahányszor csak találkoztak, még ha közben hónapok teltek is el, egyre közelebb érezte magához. Attól a naptól fogva, hogy az édesanyja meghalt, és Mark karjában aludt a kórház udvarán, tudta, hogy azt a helyet a szívében soha senki más nem foglalhatja el.

Csakhogy nem biztos, hogy ezzel a férfi is így van. Hiszen megszámlálhatatlan szeretője volt, mindegyik sokkal szebb, mint ő. Egyébként is már évekkel ezelőtt leszámolt azzal, hogy az álmai valaha valóra váljanak. Nem is ezért jött ide.

– Akkor tényleg huszonnyolc éves vagy – csóválta a fejét Mark.

– Igen.

Sylvie kényszerítette magát, hogy ne húzza el a kezét. Remélte, hogy már túl van a pánikrohamos korszakán.

A férfi tetőtől talpig végigmérte.

– A hajad sokkal sötétebb lett – állapította meg.

– Igen, a vörösekkel ez gyakran megesik.

Mark elmosolyodott.

– Mindig úgy festettél, mint egy porcelánbaba.

– Sokak szerint most is olyan vagyok – felelte Sylvie, és most végre visszahúzta a kezét.

– Miért akarod ezt az állást? Vagy csak azért jöttél, hogy köszönetet mondj?

Most mintha már kevésbé lett volna barátságos a férfi hangja. Úgy látszik, a hálálkodást még jobban utálja, mintha tévedésen kapják.

– Nem. Szükségem lenne az állásra. Az utolsó évet végzem a nővérképzőben. Scott, a lakótársam néhány hét múlva megnősül, és Sarah, a menyasszonya odaköltözik hozzá. Persze megpróbálhatnék keresni magamnak kollégiumot, de dolgoznom mindenképpen kell.

– A házatok megvan még, ugye?

A dolog kezdett úgy festeni, mint egy kihallgatás.

– Drew nemrég megnősült, és öt hónappal ezelőtt kisfia született. Nekik most nagyobb szükségük van a házra.

– Értem.

Mark ránézett Sylvie Browning szép arcára, és hirtelen felfedezte benne az egykori kislányt. A szeme most is sokkal idősebbnek mutatta a valódi koránál. A mosolya viszont ugyanolyan édes és dacos volt.

Mark agyában vadul kergették egymást a gondolatok. Úgy tűnik a lánynak valóban szüksége van segítségre, de alamizsnát egészen biztosan nem fogadna el. Annak idején is kizárólag a családja számára volt hajlandó elvenni azt a pénzt.

– Van ajánlóleveled?

– Van egy igazolásom egy jótékonysági szervezet vezetőjétől, meg egy csomó levél a pártfogoltjaimtól.

Sylvie átnyújtott egy műanyag dossziét tele papírral.

Mark beleolvasott az ajánlásokba, melyek egytől egyig az egekig magasztalták Sylvie-t.

– Ez igazán nagyon derék – közölte a homlokát ráncolva.

A lány szeplős arca enyhén elpirult.

– Nem én kértem, hogy ilyeneket írjanak.

– A munkaszerződés, amelyet alá kell írnod, hallgatási kötelezettséget is tartalmaz. Ha valamit a nyilvánosságra hozol abból, amit itt megtudsz, vagy ha elviszel a házból valamit, akkor bíróság elé kerül az ügy.

A lány rábámult. A szeme villámokat szórt, az arca elpirult. És ebben a pillanatban nem gyerek volt, hanem igazi nő. A kislány, akit Mark egykor ismert, most nem volt sehol.

– Nos, aláírod? – kérdezte.

Ám a legszívesebben visszaszívott volna mindent, amit mondott. Hiszen az ösztöne azt súgta, megbízhat ebben a lányban. Csakhogy tizenöt éve nem látta őt, nem tud róla semmit.

A lány bólintott.

– Igen, egy feltétellel.

Mark összevonta a szemöldökét. Eddig egyetlen házvezetőnője sem próbált feltételeket szabni.

– Itt fogok lakni a melletted levő kis házban, ahogyan ez a hirdetésben is szerepel, de… – Bár most is ugyanolyan dacosan mosolygott, mint kislány korában, a hangja határozott volt, és magabiztos. – …de te annak a háznak a küszöbét soha nem lépheted át. Soha.

Mark gúnyosan felnevetett. Ugyan mit képzel magáról ez a nő?

– Rendben. Légy szíves, várj odakint! Ellenőriztetem az ajánlóleveledet. Ha rendben van, tied az állás.

– Köszönöm.

Sylvie hangja hűvösen, tartózkodóan csengett, de azért érezhető volt benne valami nagy-nagy megkönnyebbülés.

Kiment a szobából, Mark pedig nézte, milyen lágyan ring a csípője minden lépésnél a bő szoknya alatt. És azt is látta, hogy amint a lány felemelt fejjel, előreszegett állal elhagyja a szobát, a keze ökölbe szorul. Tudta, hogy teljesen felesleges felhívni Sylvie régi munkaadóját.

Megkapja az állást, és lakhat a háza mögötti melléképületben, ameddig csak akar. Ha most visszautasítaná, akkor egész életében furdalná a lelkiismeret. Folyton azon töprengene, hol járhat, van-e munkája, és ha van, jól bánnak-e vele…

Hirtelen eszébe jutott valami. Vajon Brenda tudja, hogy ez a Sylvie nem más, mint az ő Maryje?

Hirtelen elfogta a harag. Persze hogy tudja, nyilván felismerte. Sőt biztosan az egész családja tud mindent. Már megint azon mesterkednek, hogy felolvasszák a benne levő „jégcsapot”. Állandóan azzal vannak elfoglalva, hogy feleséget találjanak neki.

Hát nem értik, hogy ha találkozna valakivel, aki hasonlít Chloéra, azonnal hátat fordítana neki és elfutna? Az olyan nők, amilyen Chloe volt, nem alkalmasak rá, hogy hosszú és boldog életet éljenek egy olyan pasassal, amilyen ő.

A keze ökölbe szorult. Eszébe jutott Sylvie finom arcocskája azzal a sok szeplővel… az egész lénye… olyan őszinte, olyan sebezhető… Ha ránézett, melegség töltötte el a szívét. Pedig azt hitte, vele ilyesmi már nem történhet meg. Megborzongott. Nem. Nem és nem. Soha többé!

Némi gondolkodás után a telefonkagyló után nyúlt, és felhívott egy nőt, akivel egyszer-kétszer már randizott. Az illető színésznő volt, és modell, s kevéssé hajlamos a szentimentalizmusra. Kizárólag a hírnév és a szórakozás érdekelte.

Mire Sylvie ma este elfoglalja a kis házat a tengerparti villa mögött, addigra ő már rég nem lesz itthon. Elmegy Tonival, és elfelejti, hogy volt valaha egy ember, aki önmagáért szerette… és aki mindig a legjobbat hozta ki belőle.

Ma, a házassági évfordulója napján csak két lehetőség közül választhat: vagy leissza magát a sárga földig, vagy keres egy nőt, akivel eltöltheti az estét egy szállodai szobában.

Szokás szerint ezúttal is a második lehetőség mellett döntött.

Valamivel később, estefelé

Mark hazavitte a húgát, és közben jól beolvasott neki Sylvie miatt. Aztán Tonival randizott. Először elvitte vacsorázni, majd elmentek táncolni egy elegáns klubba, és közben gondoskodott róla, hogy minderről Brenda is tudomást szerezzen.

Jól játszotta a szerepét, és még Toni számára is sikerült ezzel némi médianyilvánosságot biztosítania. Toninak ugyanis jelenleg nem nagyon volt munkája, és remélte, ha a képek, amelyeken együtt szerepelnek, megjelennek egy-két pletykalap címoldalán, akkor a producerek és a modellügynökségek megint elhalmozzák majd megbízásokkal. Hálából boldogan beleegyezett, hogy Markkal töltse az éjszakát egy szállodai szobában.

Azonban legnagyobb meglepetésére azt tapasztalta, hogy tökéletes teste ezúttal egyáltalán nem gyakorol hatást a férfira. Meg is kérdezte:

– Na, halljuk, ki az illető?

Ez nem sokat javított Mark hangulatán. A legszívesebben kibökte volna, hogy a házvezetőnője.

Mert ez volt az igazság. Ó, persze nem szexuális értelemben – inkább azért, mert valami megmagyarázhatatlan bűntudat gyötörte Sylvie miatt. Miután aláírták a szerződést, ő a lány kezébe nyomta a ház kulcsait azzal az utasítással, hogy a hétvégén költözzön be, és gondoskodjon róla, hogy hétfő reggel hat óra huszonötkor az asztalon legyen a reggelije.

Sylvie csak ennyit felelt:

– Természetesen. És köszönök mindent.

Ettől az udvarias választól Mark nagyon elszégyellte magát. Hiszen Sylvie tényleg nem akar tőle semmit. Csak azért jött, hogy köszönetet mondjon neki és megpályázza a házvezetőnői állást. Vajon miért rajta tölti ki a haragját, amely valójában a húgának szól?

Bocsánatot kellett volna kérnie tőle. Csakhogy nem tetszett neki, hogy ilyen hatással van rá a lány. Egyszerűen nem ment ki a fejéből az a dacos, öntudatos mosoly. Annyira csak Sylvie körül forogtak a gondolatai, hogy a végén már azt sem tudta, hogy Toni az, akit éppen csókol.

Magányosan bandukolt hazafelé, és még mindig csak a házvezetőnője jár az eszében. Pedig nemrég még egy gyönyörű meztelen szőkeséggel szeretkezett egy szállodai szobában. Amikor hazaért, felkapcsolta a villanyt, és egy pillanatra megállt a küszöbön. Mélyen beszívta a levegőt. Vajon minek van ilyen isteni illata? És egyáltalán, mintha valahogy megváltozott volna a ház.

Elindult helyiségről helyiségre, és mindenhol világosságot gyújtott. Ez a színes üvegvitorlás mintha eddig nem lett volna a nappaliban. Ahogy ez a tengeri térkép sem a bálterembe vezető folyosó falán. Furcsa. Bár nem mindent vett észre azonnal, azért az feltűnt neki, hogy egy sereg apró változás történt a házban.

Még a fények is megváltoztak. Mintha tompábbak és megnyugtatóbbak lennének, mint eddig.

Mit művelt Sylvie a házával?

Ahogy továbbment, egyre több apró részlet ragadta meg a figyelmét, amitől melegség öntötte el a szívét. Egyik sem volt különösebben feltűnő, annyira nem, hogy általában nem mindjárt fedezte fel a változásokat. Olyan volt, mintha minden magától történt volna, amíg ő nem volt otthon. A konyhaablakban egy parányi madárijesztő trónolt, rajta felirat: „A házimunka árt a szépségnek”. Az íróasztalán, a monitor előtt egy szép folyami kavics, amelybe az volt belevésve, hogy „Bízz magadban!”.

A nagyanyjától örökölt étkezőasztalt egy apró virágos terítővel takarták le. Rajta váza a kertből származó virágokkal. Minden tiszta volt, és ragyogott. Mintha… Mark nem is tudta pontosan megfogalmazni, de a haragja elszállt, és egyszer csak azt vette észre, hogy mosolyog. Ő maga mindezeket a tárgyakat giccsesnek találta volna, és egyikért sem adott volna egy fillért sem. De valahogy összességében mégis azt mondta itt minden, hogy „Megint itt vagyok melletted, Mark. Számíthatsz rám.”.

Szeretett volna haragudni a lányra, de nem tudott. Öles léptekkel odament a hátsó kijárathoz, kitárta az ajtót, és kikiabált a kis ház felé:

– Sylvie!

Pár másodperccel később felgyulladt a villany, és a lány megjelent az ajtóban – kissé még álomittasan.

– Ebben a késői órában talán tapintatosabb lenne a szomszédokkal szemben, ha kopognál.

Mark morgott valamit.

– Velem jönnél egy percre?

– Nem emlékszem, hogy benne lenne a szerződésünkben, hogy hajnali háromkor is a rendelkezésedre kell állnom.

Ami azt illeti, ebben igaza van. De ettől Mark csak még kötekedőbbé vált.

– De reggel hatkor már igen.

– Csakhogy ma szombat van. Nem arról volt szó, hogy a hétvégén szabad vagyok?

– Légy szíves hagyd ezt abba, és gyere velem! Most rögtön.

Sylvie felsóhajtott, de aztán mégis elengedte az ajtófélfát, és elindult a férfi felé.

Mark nyelt egy nagyot. A lány kócos fürtjei a vállára omlottak, az arca kissé kipirult, a szeme pedig még így álmosan is hatalmasnak tűnt. Ráadásul semmi más nem volt rajta, csak egy vékony hálóing, amelyen átsejlett gyöngyházszínű bőre.

Sylvie kérdően nézett Markra.

– Oda menjek be veled?

– Hogyan? Ja, igen.

Sylvie gyorsan felkapott egy köntöst, majd a küszöbön belebújt a papucsába.

Mark a legszívesebben rászólt volna, hogy ne tegye. Hiszen olyan gyönyörű így hálóingben, mezítláb… Olyan szeretnivaló a törékenysége. Csupa holdfény és varázslat…

Sylvie megdörzsölte a szemét, és pislogott.

– Mindig ilyen korán kelsz? Mert akkor korábban kell lefeküdnöm.

– Csak azt akarom mondani…

Mark a fejét csóválta. De hát mi ütött belé? Hogyan kívánhat meg egy nőt, akire tizenöt éven át csak mint tizenhárom éves gyereklányra gondolt? Egészen addig, amíg ma újra viszont nem látta. Felnőtt nőként. Aki ebben a percben úgy fest, mintha éppen a szeretője karjából ugrott volna fel, hogy ajtót nyisson.

– Nem szoktam vitatkozni az alkalmazottaimmal.

Sylvie csak mosolygott. Milyen gyönyörű még így álmosan is… Mark érezte, hogy sokkal nagyobb hatással van rá, mint nemrég Toni csókjai.

– A múltkori… öö… beszélgetésünk nagy megkönnyebbüléssel töltött el – mondta.

A lány szája szögletében mosoly bujkált. Mindig mosolyog. Mark önkéntelenül is tett egy lépést felé. Sokért nem adná, ha megérinthetné, ha érezhetné a teste melegét…

De Sylvie gyorsan hátrálni kezdett, közben az egyik papucsa beleakadt a lábtörlőbe.

Mark hirtelen rájött, mit művel, és hogy hova vezethet ez az egész. Hiszen ez a lány az alkalmazottja, tehát ki van szolgáltatva neki. Ráadásul azonos azzal a kislánnyal a kórházból, aki öt éven keresztül mellette állt a bajában, megértő volt, és segíteni próbált rajta, holott neki magának is támogatásra lett volna szüksége.

És most is ugyanezt teszi. Csak ad, de nem vesz el semmit. S aki most kizárólag azért van vele, mert ő ezt parancsolta neki. Órákkal azután, hogy lejárt a munkaideje.

Én idióta! – kapott a fejéhez. Miféle munkaidő? Hiszen hivatalosan még el sem kezdte a munkát! Szinte még beköltözni sem volt ideje.

– Szóval… miről akartál beszélni? – kérdezte a lány. A hangja még mindig álmos volt kissé, ő maga pedig a feje búbjától a lábujja hegyéig egyszerűen… imádnivaló. A kócos hajával, a papucsából előbukkanó, rózsaszínre lakkozott lábkörmeivel… És ahogyan a lakását kicsinosította, az is annyira kedves.

Mark a korábbi haragját most nevetségesnek találta.

– Csak bocsánatot akartam kérni, amiért olyan goromba voltam veled az irodában.

Sylvie a szája elé tette a kezét, és ásított egy nagyot.

– Azért jöttél ide és kiabáltad fel hajnali háromkor az összes szomszédot, hogy bocsánatot kérj tőlem? – kérdezte.

Mark érezte, ahogy elönti a melegség.

– Az a helyzet Sylvie, hogy minden jó, ami velem valaha történt, veled kapcsolatos – mondta lágyan.

A lány vállat volt.

– Én viszont nem szeretek mindig csak elfogadni. És bár tudom, hogy soha nem tudom meghálálni, hogy annak idején megmentetted a családomat, azért próbálkozom.

Ettől az őszinte alázattól Marknak a maradék haragja is elpárolgott.

– Amit én tettem érted, az semmi ahhoz képest, amit tőled kaptam.

Sylvie ráemelte a tekintetét. A mosolyában egyszerre volt elevenség és félénkség, és ez Markot annyira lenyűgözte, hogy arra gondolt, muszáj lesz megkérnie őt, hogy tartsa magát távol tőle.

– Amikor megjött a közjegyzői okirat a házról… aztán meg az értesítés a gyámsági alapítványról… el sem tudod képzelni, hogy mit jelentett ez akkor nekem… nekünk.

Annyi őszinteség, annyi szenvedély csengett a lány hangjában, hogy Mark érezte, vele szemben nem fogja tudni megtartani azt a három lépés távolságot.

– Amit tettem, érted tettem – mondta csendesen. – Csakis érted.

– A szó szoros értelmében az életemet mentetted meg – mondta csöndesen Sylvie. – Amikor azt a pénzt megkaptuk, a teljes anyagi csőd szélén álltunk. Apa már nem tudott pénzt keresni, mert beteg volt, én meg pincérként dolgoztam, iskolába jártam, utána meg ott várt a háztartás és a gyerekek. – Nyelt egy nagyot, csak azután folytatta: – Mivel neked köszönhetően megtarthattuk a házat, maradt elég pénzünk ételre. Sőt még alkalmazottra is futotta, aki segített nekem a házimunkában. Csak ezért tudtam tanulni, ezért sikerült letennem a vizsgáimat.

Mark lehajtotta a fejét.

– Én mást nem adtam neked, csak pénzt.

– Ugyan, hogy mondhatsz ilyet! – Sylvie tett egy lépést a férfi felé. Óvatosan, habozva. – Egyébként nagyon szép a házad, tetszik ez a sok régi bútor. Látszik, hogy szereted az otthonodat. Amikor ma délután beléptem ide, az volt az érzésem, hogy ebben a bolond világban ez egy igazi, biztonságos kikötő. A berendezése melegséget áraszt, a tárgyak nem tolakodóak, mégis barátságosak. Igazi meleg családi fészek.

Ne, ne tedd! – figyelmeztette magát a férfi. Nem szabad elveszítened a fejed. De azért mégis közelebb lépett a lányhoz. Tetőtől talpig végigmérte, és hűvös hangon megkérdezte tőle:

– Hol látsz te itt családot?

A lány ijedten hátrahőkölt, az arca krétafehér lett. Marknak összeszorult a szíve.

– Ne haragudj, nem akartalak…

– Úgy értettem, hogy látom azt a családot, aki itt élhetne – suttogta Sylvie. – Te ezt a házat nekik vetted. Chloénak… és magadnak. Ezt az otthont szeretted volna megosztani vele. Meg a jövendő gyermekeiddel.

A férfi érezte, hogy az agyát elönti a vér, és egy pillanatra megszédül. Nem, nem tudja tovább elviselni, hogy valaki arra emlékeztesse, mi lett belőle, és mi lesz most már egész életében: magányos özvegyember.

– Menj vissza aludni, Sylvie! A hétvégéd még szabad, ennyi idő bizonyára kell, hogy egy kicsit megszokj itt. A reggelit meg felejtsd el! Elég, ha akkor jössz át hozzám, amikor én már elmentem.

– Rendben – felelte a lány, majd megfordult, és visszaindult a kis házba. Még annyit sem mondott Marknak, hogy jó éjszakát.

A férfi pedig ott maradt egyedül a kétségeivel. Most megint teljes súlyával ránehezedett a szörnyű veszteség érzése, amely nem is annyira Chloe halálával volt kapcsolatos. Ahhoz sajnos már az előtt, hogy ténylegesen megtörtént volna, kénytelen volt hozzászokni. De volt valami, amit már nagyon sokkal a halála előtt elveszített, és amit azóta sem sikerült megtalálnia.

Az ajtónál Sylvie még egyszer visszafordult.

– Mark…

Őt nem tévesztette meg a férfi viselkedése. Ő nem a jégcsapot látta benne, és a haragjától sem félt. Nem érdekelte sem a hatalma, sem a pénze. Neki ő még mindig egyszerűen csak Mark marad. Pontosan tudta róla, hogy kicsoda, és hitt benne, hogy még mindig ugyanaz a fiú, aki régen volt. És ez Markot félelemmel töltötte el. Mert ő úgy gondolta, hogy az a fiú nem lehet soha többé. Nem nyílhat meg egyetlen nőnek sem. Még Sylvie-nek sem.

Főleg neki nem. Hiszen ő a megtestesülése mindennek, amit tizenöt éve kerülni próbál.

– Igen?

Lehunyta a szemét, és várta a kegyelemdöfést.

Amikor a lány beszélni kezdett, hallotta, hogy a hangja éppen úgy remeg, mint az övé.

– Chloe megérdemelte ezt a házat. Megérdemelte, hogy emlékezz rá, és még mindig szeresd. De te is megérdemled, hogy legyen egy menedéked. Ahol kipihenheted, hogy a külvilágban olyan hidegnek és szenvtelennek kell mutatkoznod, amilyen nem vagy.

– Menj el, kérlek! – mondta a férfi fojtott hangon.

Az ajtó becsukódott Sylvie mögött. Mark pedig ott maradt egyedül, a gyászával, a bűntudatával, a szomorúságával. A legszívesebben kerített volna egy üveg whiskyt, és jól leitta volna magát.

Korábban azonban már próbálta, és nem segített. Azóta egyetlen dolog van, ami segít elterelni a figyelmét a bánatáról: az az érzelemmentes szex. Mintha most már ez sem segítene. Nem segít abban, hogy elfelejtse, ki ő, és hogy ki volt valaha.

Sylvie becsukta maga mögött a kis ház ajtaját, és nagyot sóhajtott.

Nem kellett volna ezt mondania Marknak. Az a fájdalom a szemében beszédesen árulkodott róla, milyen ember valójában Mr. Jégcsap. Hogy a gorombasága, a hidegsége igazából csak páncél, amellyel védekezni próbál a világ ellen, de ez a páncél nagyon is vékony és törékeny. Csak arra jó, hogy elrejtse az érzéseit azok elől, akiket csak Mark Hannaford, a legenda érdekli… és nem Mark, az ember.

Hogyan lehettem ilyen buta? – gondolta Sylvie. Hiszen tudhattam volna, hogy korai még ezt a témát szóba hozni.

A Jégcsap gúnynévvel felruházott férfi természetesen nem azonos azzal a fiúval, aki az ő emlékeiben él. Aki éveken keresztül ápolt és védelmezett egy halálosan beteg lányt, sőt a végén még feleségül is vette. Aki szinte belebetegedett, hogy meg kellett ígérnie, a halála után keres majd magának valakit, és újra boldog lesz. Lehet, hogy Mark most már tényleg nem vágyik másra, mint hogy békén hagyják.

Csakhogy Sylvie is tett egy ígéretet annak a lánynak. Márpedig egy halottnak tett ígéret szent. Azért hagyta el az otthonát, az állását és a névtelenség nyújtotta biztonságot, hogy Mark mellett legyen, és beváltsa végre az ígéretét.

Bár nem volt semmije, mégis úgy érezte, hogy tud valamit adni a férfinak, amije neki nincs: igazi otthont és egy barátot, akire mindig számíthat. És hátha még csodát is képes tenni, és meg taníthatja őt újra élvezni az életet…

2. FEJEZET

Hétfő reggel volt, Sylvie éppen a konyhában készítette a reggelit Marknak, aki szokás szerint kocogni ment, amikor megszólalt a telefon.

– Na, hogy mennek a dolgok, Sylvie? – kíváncsiskodott Brenda.

– Egészen jól – felelte ő óvatosan.

Hiszen mit mondhatna egy hétvégéről, amely azzal telt el, hogy gondolatban bútorokat tologatott Marknál? Másra sem vágyott, minthogy ott lehessen a házában. Csakhogy hétfő reggelig ő onnan ki van tiltva. Ugyan hogyan magyarázza ezt el a munkaadója húgának, akit ráadásul alig ismer, és akit tizenöt éve egyáltalán nem látott?

– És Mark hogy van? Mondott neked valamit?

Sylvie az ajkába harapott. Ma van az első munkanapja. Talán okosabb lenne, ha egyelőre megtartaná magának a véleményét. De aztán valahogy mégsem volt képes rá.

– Az a helyzet Brenda, nagyra értékelem, hogy segítettél nekem megszerezni az állást, de hogy Mark és én miről beszélgetünk, az csak kettőnkre tartozik. Többet nem mondhatok. Nagy szükségem van erre a munkára, és nem szeretném kockáztatni azzal, hogy indiszkrét vagyok.

– Ne aggódj Sylvie, Marknak szüksége van rád – vágta rá Brenda habozás nélkül. – De láttad, milyen. Ő már nem a mi Markunk, nem az a fiú, akit annak idején ismertél.

Sylvie nagyot sóhajtott.

– Szerintem hiába próbálsz neki újabb és újabb nőket bemutatni abban a reményben, hogy egyszer csak összejön valami. Nem oldhatod meg helyette az életét, ezt neki kell akarnia. És én soha nem ígértem, hogy mindenről beszámolok majd, ami ebben a házban történik. Az én dolgom, hogy főzzek és takarítsak rá.

Hallgatás a vonal túlsó végén.

– Bocsáss meg – mondta végül Brenda sértődötten –, de szerintem te is aggódnál, ha a bátyád úgy viselkedne, ahogyan Mark.

És már meg is szakadt a vonal. Sylvie ismét felsóhajtott, és ő is letette a telefont. Aztán ismét a reggelivel kezdett foglalatoskodni.

– Köszönöm.

Megfordult. Mark állt a küszöbön joggingruhában, kimelegedve és még mindig kissé zihálva.

– Nincs mit.

A hangja elfogódott volt, és a szíve is hevesebben vert a szokásosnál. Kicsit meg is ijedt, hogy Mark látványa ilyen heves érzéseke vált ki belőle.

– Ne haragudj a telefonért, de…

– Csoda, hogy még nem jöttek át személyesen. Készülj fel rá, hogy fognak!

– Ma iskolába kell mennem, úgyhogy nem leszek itthon. – Sylvie kinyitotta a sütőt. – Remélem, nem baj, hogy korábban átjöttem reggelit csinálni.

– Ha mindig ilyen isteni illata lesz a főztödnek, akkor egyáltalán nem. Mi finomat készítesz?

Sylvie-nek repesett a szíve az örömtől, de nem akarta kimutatni. Brenda megkérte őt, hogy próbáljon hangsúlyt fektetni az egészséges táplálkozásra.

– Készítettem egy kis müzlit a kávéhoz.

– Magad készítetted a müzlit? Ami azt illeti, nem emlékszem rá, hogy szerepelne a munkaszerződésedben. – De egyáltalán nem úgy tűnt, mint aki ezt rossz néven veszi. – Én reggelenként csak egy kis gyümölcsöt szoktam bekapni.

– Gyümölcssalátát is csináltam. – Sylvie odafordult a férfihoz. Nála sosem lehet tudni, hogy odaszúr-e az embernek, vagy ellenkezőleg, valami kedveset mond. – Azonnal hozom azt is, mihelyt kész vagy.

Tizenöt perccel később Mark már a reggelit falta, Sylvie pedig közben rendet csinált a konyhában.

– Ez isteni volt – mondta a férfi, amikor visszavitte a tálat és a kávéscsészét a konyhába. – Köszönöm szépen.

– Egészségedre. Mire hazajössz, készítek vacsorát.

– Az a helyzet, hogy kilenc előtt ritkán érek haza.

Ezek szerint napi tizennégy órát dolgozik?

– Jó, de azért a biztonság kedvéért nyolcra minden kész lesz.

Aztán eszébe jutott, hogy talán ezt nem kellett volna mondania. Olyan volt, mintha szabályokat próbálna felállítani a más házában. Választ nem várt, és nem is kapott.

Amikor hallotta, hogy az autó kigurul a garázsból, megvonta a vállát, és maga is leült reggelizni. Később feltett valami zenét, és nekiállt takarítani. Szobáról szobára haladt, és a végén az egész ház ragyogott a tisztaságtól. Aztán elindult az iskolába, mielőtt még a családtagok csak úgy „spontán” betoppannak, ahogyan Mark jósolta.

Mark nem is értette magát. Még csak fél nyolc, és ő már otthon van. Hiszen Sylvie csak a házvezetőnője. Nem mondhatja meg neki, mikorra érjen haza. Ám neki azt tanították gyerekkorában, hogy a jó modor mindennél fontosabb. Ha nyolckor vacsora van, akkor arról nem illik elkésni.

Amint a hátsó ajtón át belépett a házba, mindjárt érezte a levegőben, hogy érdemes volt ilyen korán hazajönnie. A gyomra korgott, a nyál összefutott szájában. A házban foghagyma, sült sajt és mindenféle különleges fűszer illata terjengett… a bálteremből pedig lágy zeneszó hallatszott.

Az ajtóban megállt, és onnan figyelte, amint a jó tündér csetlik-botlik a táncparketten.

A szó legszorosabb értelmében.

Sylvie mezítláb volt. Szakadt sortot és spagettipántos lila pólót viselt. Vörös göndör fürtjei lazán a vállára omlottak, a karját kinyújtotta egy láthatatlan táncpartner felé. Az ajkával csücsörített, és Mark úgy érezte, mintha ezt az ajkat éppen arra teremtették volna, hogy ő megcsókolja.

– Egy, két, há… egy, két, há…

A fejével ütemesen bólogatott a zene ritmusára, aztán megbotlott, egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát, majd kezdte az egészet elölről.

Lenyűgöző ez a lány… De a mozgása nem nevezhető éppen kecsesnek.

Mark habozott egy pillanatig. Aztán úgy döntött, hogy sutba dob minden óvatosságot, és odament hozzá.

– Húzd ki magad! – szólt rá.

A lány erre úgy megijedt, hogy másodpercekig szinte levegőt sem kapott. Megtántorodott, és nekiesett Marknak, aki szerencsére még időben elkapta – és közben igyekezett nem tudomást venni róla, hogyan hat rá Sylvie érintése, a bőre illata…

– Nem jó a tartásod, azért botlasz meg mindig. Majd én vezetlek, próbáld követni a mozdulataimat!

Sylvie egyre szaporábban vette a levegőt. Nagyokat pislogott, és megnyalta a szája szélét. A vonásai feszültséget tükröztek, meg még valamit, amit Mark nem tudott pontosan értelmezni.

– Te… te tudsz táncolni?

Mark bólintott. Istenem, milyen édes! Vajon mitől találja ilyen ellenállhatatlannak?

– Három évig jártam tánciskolába. Persze nem rendszeresen.

Annak idején még Chloe beszélte rá erre. Egy évvel azelőtt, hogy kiderült a betegsége.

– Na gyerünk, figyelj a tartásodra!

Sylvie először habozott egy kicsit, Mark már azt hitte, mindjárt sarkon fordul, és elszalad, de aztán mégsem szaladt el. Hanem kihúzta magát, amennyire csak tudta, amitől rettentően merev lett a tartása, és a tekintete is merev volt, ahogy nézett előre, próbálva úgy tenni, mintha ő ott sem lenne.

– És most? – kérdezte.

– A két lábfejed nézzen felém, és legyen úgy húsz centire egymástól.

Sylvie igyekezett követni az utasításokat.

– Engem nézz, ne a lábadat! Én majd megmondom, mikor jó.

Na, ezt nem kellett volna mondania. A lány szót fogadott, és belenézett a szemébe. Komolyan és aggódva, aztán meg elpirult. Mark meg ettől majdnem elfelejtette, mit is akart.

– Így jó?

A hangján érződött, hogy nehezen veszi a levegőt. A férfi fejében hirtelen megszólalt a vészcsengő. Vagy annyit táncolt már ez a lány, hogy felment a vérnyomása, vagy tőle van megijedve. Vagy az érintése hat rá éppen úgy, ahogyan az övé rá…

– Igen. – A hangja rekedt volt kissé. – És most hagyd, hogy vezesselek! A ritmusra jól ráéreztél, de a tánchoz két ember kell.

Sylvie szó nélkül engedelmeskedett.

Most már tökéletesen csinálta. Abban a percben, ahogyan ráhagyatkozott a férfira, s engedte magát vezetni, eltűnt belőle az előbbi kedves sutaság, a mozdulatai immár olyan kecsesek és bájosak voltak, mintha világéletében ezt csinálta volna. Mark agyában egyre hangosabban jelzett a vészcsengő. Pedig a lány még csak flörtölni sem próbál vele.

Úgy látszik, elfelejtette az alapszabályt: soha ne engedd túl közel magadhoz az általad kedvelt nőtípust. Mert annak rossz vége lesz. Ez egyirányú utca, amelynek a végén csak szomorúság van, megbánás… meg elvonókúra. Ilyet pedig soha többé nem akart. Félt az újabb veszteségtől. Képtelen volt elfelejteni a múltat, és egyszerűen keresni magának egy új asszonyt. Ehhez az ő érzései túlságosan mélyek voltak. Túl sokat szenvedett…

– Egy, két, há… egy, két, há…

Istenem, milyen komolyan veszi a táncot! Mennyire koncentrál…

– A volt lakótársad esküvőjére gyakorolsz, ugye? – kérdezte.

Sylvie bólintott. Még mindig zavarban volt egy kicsit, Mark pedig még mindig azt érezte, hogy a legszívesebben azonnal megcsókolná. Alig tudta visszafogni magát.

– Én leszek a koszorúslány. És Sarah azt akarja, hogy az első tánc a keringő legyen. Ő már két hónapja jár Scott-tal táncórára.

Érződött a hangján, hogy mennyire szereti ezt a két embert.

A konyhában megszólalt egy óra.

– Kész a vacsora. – Sylvie megállt, és ránézett a férfira. Még mélyebben elpirult, Mark pedig még az eddiginél is jobban kívánta. – Eressz el, kérlek!

A férfi csak most vette észre, hogy még mindig átölelve tartja Sylvie-t. Szörnyen idétlen helyzet volt, úgyhogy gyorsan el is engedte.

– Pompás illat van – jelentette ki. – És én farkaséhes vagyok. Mit eszünk?

– Semmi különöset – hajtotta le a fejét a lány. – Csak egy kis zöldséges lasagnét fokhagymás pirítóssal.

– Ha az is olyan lesz, mint a házilag készített müzlid, akkor mindig korán fogok hazajönni, ha meleg vacsora lesz – jelentette ki Mark, és azon gondolkodott, vajon miért próbálja a lány mindig kisebbíteni a saját érdemeit.

Sylvie megint elpirult, a férfi pedig legszívesebben jól pofon vágta volna magát.

– De ez persze nem jelenti azt, hogy minden este vacsorával kell várnod – sietett hozzátenni.

Sylvie megvonta a vállát.

– Miért ne? Hiszen ez a dolgom.

– És mi lenne, ha üzletet kötnénk? – Mark igyekezett, hogy a hangja a lehető legtermészetesebben csengjen. – Istenien főzöl, úgyhogy esténként vacsorával vársz engem, én pedig megtanítalak keringőzni. Na?

Közben odament a konyhaszekrényhez, kivett belőle két tányért, és odanyújtotta Sylvie-nek. A lány némi habozás után elvette, mindkettőbe szedett a lasagnéból, majd letette őket az asztalra. Aztán a fiókból evőeszközt vett elő. A férfi ajánlatára viszont nem válaszolt.

Furcsa, mennyire örül neki, hogy a lány egyszerűen tudomásul veszi, hogy kettesben fognak vacsorázni, és nem tulajdonít ennek a kelleténél nagyobb jelentőséget. Elővett egy üveg chiantit, és kérdőn magasra emelte. Vajon észreveszi a lány, hogy alkoholmentes? Ami megint csak annak a bizonyítéka, hogy ő már soha többet nem lesz normális ember…

Sylvie bólintott, és rámosolygott. Közben megint kipirult az arca. Biztosan a meleg teszi. Csak az a baj, hogy ilyenkor olyan édes, hogy az ember tényleg bele tudna szeretni…

Nem! – gondolta Mark. Nagyon kedves lány, de nem szabad beleszeretnie. Soha senkibe nem szabad beleszeretnie többé!

Azért mégiscsak furcsa, hogy ilyen jól megértik egymást. Mark nem tudta, miért, de ez valahogy félelemmel töltötte el. Vajon miért ilyen fontos neki, hogy együtt lehessen Sylvie-vel? Miért vágyik ennyire a közelségére?

Mielőtt az első falat lasagnét a szájához emelte volna, megkérdezte:

– És mi van a tanulmányaiddal? Mondtad, hogy ápolónői diplomát akarsz szerezni.

– Igen, szeretek emberekről gondoskodni – felelte a lány mosolyogva.

– Azt hiszem, az nagyon neked való. – A lasagne egyszerűen mennyei volt. – Hmm… Ez isteni. Arra sohasem gondoltál, hogy szakácsnő legyél?

Sylvie megrázta a fejét.

– Nem. Szeretek főzni, de ha ezt kellene egész nap csinálnom, nem szeretném.

– Nekem még mindig örömet szereznek a találmányaim. Éppen ma reggel jöttem rá, hogyan lehetne az eredeti Howlcat-szabadalmat másképpen is hasznosítani.

– Ez természetes – mosolyodott el Sylvie. – Hiszen neked saját vállalkozásod van. Ha kitalálsz valami újat, azzal milliókat keresel.

– Nem, ennyire azért nem egyszerű a dolog – nevette el magát Mark.

– Gondolom, cégvezetőként mindennap tizenhárom-tizennégy órát kell dolgoznod.

– Az a helyzet, hogy nekem a találmányaimat ki is kell próbálnom. Hogy az elméletem vajon a gyakorlatban is működik-e.

A lány szemében mintha megvillant volna valami. Mintha nagyon meg lenne lepve.

– Én meg azt hittem, más dolgod sincs, mint egész nap játszani a híres playboyt.

– Akár hiszed, akár nem, ennek az életnek is vannak árnyoldalai – felelte Mark, aztán úgy döntött, hogy lezárja a témát. Elég messzire elment már úgyis ebben a beszélgetésben.

Sylvie sem erőltette tovább a dolgot, inkább felemelte a borospoharát.

Mark koccintott vele, és kedvesen elmosolyodott. Úgy látszik, nincs semmi baj, gondolta Sylvie, de azért mégis összeszorult a szíve. El kell felejtenie végre ezt a szerelem-dolgot. Hiszen tudja, hogy lehetetlen, kár is álmodoznia.

– Most, hogy a fiúk felnőttek, és a saját életüket élik, és apa is megbékélve halt meg, most már én is szeretném egy kicsit élvezni az életet – mondta Sylvie, miután egy-két percig mindketten szótlanul ettek. És soha többet nem akarok azzal foglalkozni, hogy milyen árat fizettem a túlélésért, tette hozzá gondolatban.

Mark közelebb hajolt, és már majdnem megérintette a lány kezét, de ő ösztönösen elhúzódott tőle.

– Azok után, amin keresztülmentél, ez érthető – mondta a férfi.

Sylvie azon tűnődött, nem lehetséges-e, hogy Mark sokkal többet tud róla, mint amennyit elárult neki.

– Nyomoztattál utánam?

A férfi hirtelen elkomorult.

– Minden alkalmazottamat leinformálom, mielőtt felveszem őket. Nem tehetek másképp.

De engem is? – volt Sylvie nyelve hegyén a kérdés. Hát bennem sem bízol? És akkor hirtelen szörnyű gyanúja támadt. Vajon mit tud Mark? Mennyit sikerült kiderítenie róla?

Nem, arról nem tudhat. Arról Simon öccsén és Mr. Landsedge-en kívül senki sem tud.

És Mr. Landsedge erről legfeljebb akkor beszélne, ha valami anyagi haszna származna belőle. Ha például ő egy gazdag és híres emberrel kívánna házasságra lépni. Éppen ezért lenne olyan veszélyes betartania a Chloénak tett ígéretét.

– Tulajdonképpen inkább az a meglepő, hogy nem tetted meg már sokkal korábban. Még azelőtt, hogy pénzt adtál nekünk – mondta csendesen.

– Akkor csak annak néztem utána, hol laksz, és mire kell a pénz. Ez minden. Nem akartam én megsérteni a magánéletedet. – Mark egyenesen a lány szemébe nézett, és így folytatta: – Sokszor kellett megtapasztalnom, hogy szeretőim, kollégáim és közeli barátaim hogyan terjesztenek rólam jó pénzért mindenféle hazugságot a bulvársajtón keresztül. És többen közülük úgy érezték, hogy ez jogos, mert nem azt kapták tőlem, amit szerintük megérdemeltek volna. Az egyik házvezetőnőm például megszerezte, és árverésen eladta a naplófeljegyzéseimet.

– Tudom. – Erre a történetre Sylvie még jól emlékezett, és most is ugyanaz a harag öntötte el, mint akkor, amikor erről olvasott. – És nagyon megértelek.

Felállt, és a helyére tolta a széket.

– Jóllaktam. Hosszú volt ez a nap. Tehát ha megengeded, inkább még gyorsan összetakarítom a konyhát, aztán visszavonulok.

Mark csodálkozva pillantott fel a tányérjáról, és Sylvie érezte, hogy többet lát annál, mint ő szeretné. De amikor megszólalt, nem arról beszélt, amire számított:

– Volt valaki itt a családtagjaim közül? – kérdezte.

– Az anyád, Becky és Katie itt várt, amikor hazaértem – felelte. – Nagyon kedvesek voltak.

– Sajnálom – közölte Mark a fejét csóválva.

Sylvie úgy meglepődött, hogy visszaült a székre.

– Mit sajnálsz?

– Én is tehetek róla, hogy ilyen kínos helyzetbe kerültél. Ugyanis… Brenda elmesélte nekik, hogy ki vagy.

Sylvie érezte, hogy elvörösödik.

– Miért, úgy festek, mint akit néhány kínos kérdéstől elsírja magát?

– Hát nem. Nem sok embert ismerek, aki annyi mindenen ment keresztül, mint te, és mégis ilyen optimistán szemléli az életet, sőt még élvezni is tudja. – Mark lenyelte az utolsó korty borát. – Tökéletesebb harmóniában élsz önmagaddal, mint bármelyik nő, akit eddig ismertem. Miért próbálsz hát kitérni a kérdések elől, amelyeket még fel sem tettem? Miért nem meséled el egyszerűen, miről beszélgettetek?

Sylvie meg volt hatva, hogy Mark ilyen jó véleménnyel van róla.

– Mert minden rendben volt. Megoldottam a helyzetet.

Mark egy pár másodpercig csak bámulta a lányt, aztán elnevette magát. Az állát a tenyerébe támasztotta, és érdeklődéssel figyelte Sylvie arcát.

– Szóval ezek most vagy azt hiszik, hogy van valakid, vagy azt, hogy leszbikus vagy. Hacsak nem azt mondtad nekik, hogy annyira rondának találsz, hogy nincs az a pénz, amiért összeállj velem.

– Természeten az utóbbi – felelte a lány. – Közöltem, hogy szerintem rút vagy, mint az ördög.

Mark hátravetette a fejét, és hangosan nevetett.

Sylvie is mosolygott. Istenem, mennyi minden maradt még kimondatlanul köztük! Hiszen Mark eddig még nem kérdezett rá szinte semmire abból, amit ő egyébként a legszívesebben elfelejtene. Ez már önmagában bizonyítja, hogy nem olyan ember, amilyennek a gúnyneve sejteti. Nagyon is érző lélek, és rendkívül tapintatos. Nem véletlenül. Hiszen az ő fiatalságát is beárnyékolta egy szörnyű tragédia.

A férfi felállt, a helyére tolta a székét, és kinyújtotta a kezét.

– Gyere, gyakoroljuk a keringőt!

Sylvie-t nem érte váratlanul a pánik, amelyet az ajánlat kiváltott belőle. De valami mást is érzett. Valami különös rajongást. Felállt.

– Még mosogatnom is kell – próbált tiltakozni, azért mégiscsak beletette a kezét Mark kezébe.

Vajon miért, mikor az udvariasság egyáltalán nem kívánja meg tőle? És főleg miért érzi magát olyan biztonságban, és miért olyan boldog, ha a közelében lehet?

A férfi rámosolygott. Aranybarna szeméből csak úgy sugárzott a melegség.

– Az ráér. Majd később együtt elmosogatunk.

Sylvie levegő után kapkodott. Mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne. Mintha a közös otthonukban lennének, ahol más normális párokhoz hasonlóan ők is együtt végzik a házimunkát.

Csakhogy ez lehetetlen. Ő soha nem fogja megtudni, mit jelent egy normális párkapcsolat. Hiszen ő maga sem egészen normális. El volt foglalva a saját zavaros érzéseivel, és szinte észre sem vette, hogy Mark a bálterem felé húzza.

– Valami lassúbb számra lesz szükségünk. Próbálkozzunk meg például ezzel.

Bekapcsolta a CD-lejátszót, és a hangszóróból lágy zene hangjai csendültek fel.

Úgy beszél velem, mintha a húga lennék, gondolta Sylvie. Rá szemlátomást semmi hatással nincs, hogy megérintettük egymást. Csak én szédülök bele a testi közelségébe.