Honoré de Balzac

Veszélyes örökség

FORDÍTOTTA:

Gyergyai Albert

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft., 2011

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

© Gyergyai Albert jogutódja, 2011

Minden jog fenntartva.

A borító Rimanóczy Andrea munkája.

ISBN 978-963-299-822-0

1

Az aggódó örökösök

Ha Párizs felől közelítjük meg Nemours-t, át kell kelnünk a Loing-csatornán, amelynek partjai zöldellő védősáncai, s ugyanakkor regényes sétahelyei is e szép kis városnak. Sajnos, 1830 óta több házat építettek a hídon innen. Ha ez a külváros tovább növekszik, akkor Nemours látképe elveszti kecses eredetiségét. De 1829-ben az országút két oldala még szabad volt, s ily módon a postamester, ez a nagy darab, hatvan év körüli ember, aki a híd legmagasabb pontján ült, ezen a szép reggelen nagyon is jól láthatta, mesterségének szavával élve, az előtte elterülő vonalat.

Szeptember hónapja akkoriban bőven ontogatta kincseit, a légkör szinte villogott a füvek és kövek felett, s egyetlen felhő sem törte meg az éter sápadtkék színét, amelynek megkapó tisztasága, közel s a látóhatár mélyén egyaránt, a levegő végletes ritkulását mutatta.

Épp ezért Minoret-Levrault – mert így hívják postamesterünket –, hogy szeme ne káprázzék, homlokához emelte a kezét. S mint minden türelmetlen várakozó, hol jobbra, az országút mentén zöldellő, sarjúfűben bővelkedő pompás rétekre tekintett, hol meg az erdővel borított dombokat nézegette, amelyek baloldalt húzódnak, Nemours-tól egészen Bouronig. A Loing völgyében, ahol a dombok visszaverik az út minden zaját, Minoret már hallotta lovainak dobogását és kocsisainak ostorpattogását.

Nem postamesternek kell-e lenni, hogy az ember türelmetlenül üljön egy ilyen rét előtt, ahol Raffael ege alatt Paul Potter[1] ecsetjére méltó barmok legelésznek, meg egy csatorna felett, amelyet Hobbéma[2] modorában árnyékolnak a fák? Aki ismeri Nemours-t, jól tudja, hogy a természet itt versenyre kél a művészettel, amelynek viszont az a hivatása, hogy lelket adjon a természetnek: itt eszméket hordoz a táj is, és gondolkodásra bírja az embert. De egy művész, ha Minoret-Levrault-t látja, feledve a természetet, mindjárt megörökítette volna ezt a polgárembert: olyan eredeti volt a maga hétköznapiságában. Ha egybe fogjuk a vadember minden tulajdonságát, Calibant[3] kapjuk, és ez ugye már önmagában is nagy dolog. Ahol a Forma uralkodik, ott eltűnik az Érzelem.

A postamester, aki élő bizonyítéka ez igazságnak, külsejében kevés nyomát mutatta a léleknek, mert testének mértéktelen tömege és színezete csak szilajságról árulkodott. Kék nemez sapkája, kis ellenzőjével, s dinnyemódra bordás tetejével oly fejet fedett, amelynek erőteljes méretei azt bizonyították, hogy Gall[4] koponyatudománya még nem jutott el a kivételek fejezetéhez. Fehér s szinte fényezett haja, amely sapkája alól kibuggyant, mintha csak azt igazolta volna, hogy az ember nemcsak a szellemi fáradozástól és a gondoktól őszül meg. Füle szinte sebhelyesnek tűnt, olyan sötétre szántották az odafutó vérerek, mintha a legkisebb erőfeszítésre is fel akarnának szakadni. Arcán a napégette barna szín lilás árnyalatokkal keveredett. Mélyen ülő, két fekete bozót alatt rejtőzködő kicsiny, mozgékony szeme azokra a kalmükökre emlékeztetett, akik 1815-ben jártak Franciaországban;[5] ha néha fel is csillant, csak holmi kapzsi gondolat hatására tehette. Orra laposnak indult, s csak a végén emelkedett fel hirtelen, akárcsak egy köcsög csőre. Vastag ajka teljesen megfelelt kettős, már-már ijesztő állának, amelynek félhetenként úgy-ahogy borotvált szőrzetét foszlott kötéllé nyűtt ócska kendő körítette; hájtól ráncos, nagyon kurta nyak, s püffedt arc járult mindehhez – jellemzői a bárgyú, nyers erőnek, amit szobrászok szoktak adni a maguk oszloptartóinak. Mert Minoret-Levrault effajta szobrokhoz hasonlított, azzal a különbséggel, hogy emezek egy épületet támasztanak, neki meg csak arra volt gondja, hogy önmagát támogassa. Sok ilyen Atlasszal[6] találkozhatunk, akiknek nincs már földtekéje. A férfi egész felsőteste egyetlen tömb volt csupán, akárcsak két hátsó lábán ágaskodó bikát látnánk. Karja csak úgy duzzad az erőtől, s vaskos, kemény, széles és izmos keze egyaránt markolta az ostort, a gyeplőt meg a vasvillát: nem is kelt vele versenyre egyetlenegy kocsisa sem. Az óriás roppant pocakja embervastagságú combokon és elefántszerű lábakon nyugodott. Ritkán lehetett haragos, de dühkitörése rettenetes, szinte szélhűdéses volt. S bár szilajon és fontolgatás nélkül cselekedett, sosem tett olyasmit, ami igazolta volna a külsejéből áradó, baljós ígéreteket. Ha valaki remegett ez előtt az óriás előtt, kocsisai csak annyit mondtak: „No, nem is olyan gonosz ember!”

A nemours-i mester – hogy ezzel a számos vidéken használt rövidítéssel éljünk – palackzöld bársonyból szabott vadászzekét, zöldcsíkos zöld csinvatnadrágot, kecskeszőrből szőtt bő mellényt hordott, s mellénye zsebéből óriási, fekete karikával jelzett dohányszelence kandikált ki. Tömpe orrnak hatalmas szelence: olyan törvény ez, amely alig ismer kivételt.

Minoret-Levrault a Forradalom[7] fia és a Császárság[8] szemtanúja volt, de politikával sosem foglalkozott; ami meg a vallásról való véleményét illeti, életében csak egyszer tette be a lábát a templomba: amikor megnősült; a magánéletről vallott elvei meg teljesen megfeleltek a Törvénytárnak: megvalósíthatónak tartott mindent, amit a törvény nem tiltott vagy csak éppen nem szabályozott. Semmi mást nem olvasott, csak a Seine és Oise megyei újságot, meg a mesterségét érintő néhány szabályzatot. Ügyes gazdálkodónak ismerték; de tudása gyakorlati volt csupán. Vagyis Minoret-Levrault esetében a jellem semmiképp sem cáfolta a test vonásait. Tehát csak igen ritkán szólt; és mielőtt beszélt volna, egy csipetnyi dohányt szippantott, hogy ideje legyen, nem is a gondolatok, hanem a szavak keresésére. Ha bőbeszédű lett volna, úgy tűnnék, nincs is egyensúlyban a lénye. És ha arra gondolunk, hogy ezt az elefántforma embert, akinek sem ormánya, sem értelme, Minoret-Levrault-nak hívják, nem kell-e elismernünk, Sterne-nel[9] együtt, hogy a neveknek titokzatos hatalmuk van: olykor kicsúfolják, máskor meg feltárják a jellemet? Szemmel látható tudatlansága, s fogyatékosságai ellenére, a Forradalom segítségével harminchat esztendő alatt, harmincezer frank járadékot szerzett rétekben, szántóföldben és erdőben. S ha Minoret, aki amellett a nemours-i, valamint a Gâtinais és Párizs közt közlekedő postajáratban is érdekelt volt, még most is dolgozott, ezt nem annyira megszokásból tette, mint egyetlen fia kedvéért, akinek szép jövőt akart biztosítani. Ez a fiú, aki paraszti nyelven szólva már afféle uraság lett, éppen ekkor fejezte be jogi tanulmányait, s a jövő tanév elején ügyvédjelölti esküt akart tenni. Minoret úr és neje – mert e hústömeg mögött persze asszonyt is sejt az ember, hiszen nő nélkül nem lehet ilyen szép vagyont összehozni – a fiukra hagyták, válassza meg ő maga a pályáját: legyen közjegyző Párizsban, királyi ügyész vagy adótiszt valahol másutt, váltóügynök vagy akár postamester. Mit meg nem engedhet magának, milyen rangra nem törekedhet egy olyan embernek a fia, akiről csak azt mondják Montargis-tól Essonne-ig: „Számba se tudja venni a vagyonát”? Négy évvel azelőtt ez a szólás újabb tápot kapott; akkor adta el Minoret a szállodáját, s a postát a Fő utcából a kikötőbe költöztetve, egyrészt tágas istállókat, másrészt pompás házat építtetett. Az új berendezkedés kétszázezer frankjába került, s a szóbeszéd, legalább harmincmérföldnyi körzetben, meg is duplázta ezt az összeget. A nemours-i postának sok lóra van szüksége, Párizs irányában Fontainebleau-ig halad, azontúl meg a Montargis és Montereau felé vezető utakat látja el; az útszakasz minden irányban egyaránt eléggé terjedelmes, s a montargis-i homokos út indokolttá teszi azt a fantomszerű harmadik lovat, amelyért mindig fizetni kell, de amelyet sosem lát az ember. Egy ilyen testes polgárt, mint amilyen Minoret, aki oly gazdag, mint Minoret, s ugyanakkor egy nagy vállalkozás élén áll, joggal nevezhették, s minden túlzás nélkül, a nemours-i mester-nek.

Bár sosem gondolt Istennel, sem pedig az ördöggel, s gyakorlati materialista volt, mint ahogy gyakorlati gazdálkodó, gyakorlati egoista és gyakorlati fösvény is, Minoret mindeddig felhőtlen boldogságban élhetett, ha ugyan boldognak tekinthetjük a pusztán anyagias életet. Ha egy fiziológus azt a kopasz hájtömeget nézi, amely Minoret végső csigolyája felett terpeszkedett, s kisagyát is körülpólyálta, s főképpen, ha vékonyka, sipító hangját hallja, amely bikanyakának oly nevetségesen ellentmondott, nagyon is megértette volna, miért imádta úgy egyetlen gyermekét ez a kövér, vaskos gazdálkodó, s talán azt is, miért kellett olyan sokáig várnia, ahogy ezt a fiú neve, Désiré,[10] eléggé kifejezte. Végül is, ha a szeretet egy gazdag szervezet kifejezése és az ember számára nagyobb dolgok ígérete, a filozófusok könnyen megértik Minoret tehetetlenségének okait. A fiú, szerencséjére, inkább anyjához hasonlított, aki vetélkedett az apával Désiré kényeztetésében. Nincs az a gyermeki természet, amely ellenállt volna ennek a bálványozásnak. Így tehát Désiré, aki jól ismerte hatalmának mértéktelen voltát, egyaránt meríthetett anyja pénzes dobozából, s apjának az erszényéből, mert mindegyikkel elhitette, hogy csakis hozzá fordul pénzért. Désiré, aki Nemours-ban sokkal jelentősebb szerepet játszott, mint akár egy királyfi apja székvárosában, Párizsban éppúgy kedvére akart élni, mint ahogy kicsiny szülővárosában tette, s ily módon ott évenként több mint tizenkétezer frankot költött. Ez összeg ellenében viszont olyan eszméket ismert meg, amikre Nemours-ban nem is gondolt volna; először is elvetette vidékies szokásait, megértette a pénz hatalmát, és a közhivatalban látta az emelkedés legjobb útját. Ebben az utolsó évben tízezer frankkal többet herdált el, mert művészekkel, újságírókkal és ezek szeretőivel barátkozott.

Egy bizalmas és eléggé nyugtalanító levél már magában is megmagyarázta volna, miért őrködik a postamester itt a hídon: fia a segítségét kérte házassági tervéhez; de hát Minoret-Levrault-né, aki pompás ebéddel akarta megünnepelni a jogvégzett fiatalember diadalát és hazatérését, maga küldte el az urát, s még azt is meghagyta neki, üljön lóra, ha nem látja a postakocsit. A kocsinak, mely egyetlen fiukat meghozta volna, hajnali öt órakor kellett volna érkeznie, s máris kilenc óra volt! Miért késlekedik annyit? Csak nem borult fel? Él-e még Désiré? Vagy csak a lába tört volna el?

Most hármas ostorpattogás hasít bele, mint valami sortűz, a levegő csendjébe, máris feltűnnek sorra a kocsisok piros mellényei, s tíz ló nyerít egyszerre! A mester most leveszi és meglóbálja a sapkáját: azok mindjárt észreveszik. A legjobb lovon ülő hajtó, aki két almásszürkét vezet, előre ugrat, megelőzi a postakocsi öt hatalmas lovát, az istálló Minoret-jeit, valamint három hintós lovat, és megáll a mester előtt.

– Láttad a Ducler-t?

Az országutakon eléggé furcsa neveket adnak a postakocsiknak; így mondják: a Caillard, a Ducler (ez köti össze Nemours-t Párizzsal), vagy pedig a Nagy Iroda. Minden új vállalat a Vetélytárs! Amikor még Lecomte-ék voltak az egyik vállalat vezetői, kocsijaikat Grófnő-nek hívták. „Caillard nem érte utól a Grófnőt, viszont a Nagy Iroda alaposan lefőzte… úgy ám! – A Caillard és a Nagy Iroda, még a Franciák-kal is kitolt (vagyis a Francia Postajárattal).” Ha azt látják, hogy egy kocsis szinte tör-zúz, úgy vágtat, s még egy pohár bort is visszautasít, kérdezzék csak a kocsist; azt feleli majd, orrát a levegőbe emelve s szemével a távolságot mérve: „A Vetélytárs jár előttünk valahol!” – „S nem is látjuk! – teszi hozzá a hajtó. – A nyomorult úgy látszik még enni sem hagyta az utasait!” – „Ha ugyan van utasa” – feleli a kocsis. „Csapj oda a Polignac nyakába!” Minden rossz lovat Polignacnak[11] hívnak. Ilyen tréfálkozás és effajta beszélgetés járja kocsisok és hajtók között. Ahány mesterség Franciaországban, mindegyik a maga saját nyelvezetét beszéli.

– Láttad a Duclert…?

– Désiré urat? – vágott a hajtó mestere szavába. – Postamester úr biztosan hallotta az érkezésünket, ostoraink már jelezték, s mi is gondoltuk, hogy itt vár az úton.

– Miért késik a kocsi négy órát?

– Essonne és Ponthierry közt leesett az egyik hátsó kerék abroncsa. De nem történt semmi baj; amikor felfelé tartottunk, Cabirolle szerencsésen észrevette.

E pillanatban egy ünnepi ruhába öltözött asszony – Nemours harangja vasárnapi misére szólította a híveket –, egy harminchat év körüli hölgy szólította meg a postamestert.

– No látja, bátyám – mondta neki –, ugye nem akarta elhinni! Bácsikánk a Fő utcán jár Ursule-lel, s épp a nagymisére mennek.

Bármennyire előírják is a modern poétika törvényei a couleurlocale-t, az úgynevezett hű környezetrajzot, olyan híven azért mégsem ábrázolhatjuk a valóságot, hogy megismételjük azt az átkozódással kevert, s mindennél borzalmasabb káromkodást, amely e látszólag kevéssé drámai hír hallatára a mi Minoret-Levrault-nk nagy szájából előtört; vékony hangja szinte sípolt, s ábrázatára az a fajta megdöbbenés ült, amelyet az egyszerű nép, igen szemléletesen, elázásnak nevez.

– Biztos? – kérdezte első dühkitörése után.

A kocsisok köszöntek és megindultak lovaikkal, Minoret-Levrault viszont mintha nem is látta vagy hallotta volna őket. Már nem is várta tovább a fiát, hanem unokahúgával a Fő utca felé sietett.

– Hát nem megmondtam? – folytatta az asszony. – Ha Minoret doktor egészen meghülyül, ez a szentfazék őt is megjámborítja, és mivel akié a lélek, azé, ugye, az erszény is, a lányé lesz, én mondom, a mi egész örökségünk.

– De Massinné asszony… – dadogta egészen bárgyún a postamester.

– Persze maga is – vágott Massinné unokabátyja szavába –, maga is majd csak azt mondja, amit Massin: „hogy egy tizenöt éves kislány eszelne ki ilyen terveket? És ha ki is találná, volna-e elég ereje, hogy végre is hajtsa őket? Éppen ő változtathatná meg ennek a nyolcvanhárom éves embernek a meggyőződését, aki pedig csak egyetlenegyszer: a házassága napján lépett be a templomba, s annyira irtózik a papoktól, hogy még első áldozásra sem kísérte el a kislányt!” Hát, mondom én, ha Minoret doktor annyira irtózik a papoktól, akkor miért tölti Chaperon abbéval, s immár tizenöt esztendeje, csaknem minden egyes estéjét? Akkor miért ad ez a vén képmutató húsz frankot Ursule-nek gyertyára, valahányszor a szent áldozáshoz járul? S elfelejtette az ajándékot, amelyet Ursule a templomnak vásárolt, hogy köszönetet mondjon a plébánosnak, aki első áldozására előkészítette? Ráköltötte minden megtakarított pénzét, de keresztapja megadta neki, és még meg is duplázta. Maguk semmit sem vesznek észre, maguk híres férfiak! Amikor én ezt megtudtam, mindjárt mondtam: „No, most aztán bottal üthetjük a nyomát!” Egy gazdag nagybácsi, ha csak nincs valami hátsó szándéka, nem viselkedhet így egy utcán felszedett kölyökkel.

– Hagyja már – szólt a postamester. – Az öreg talán csak véletlenül megy Ursule-lel a templom felé. Szép idő van, sétálni akar.

– De bácsikánk misekönyvet is szorongat a kezében, úgy ám, meg aztán csuda jámbor képet vág! Majd meglátja maga is.

– Titkolóztak, annyi szent – felelte a kövér postamester –, mert ahogy Bougivaltól hallom, vallásról sosem esik szó az öreg, meg Chaperon abbé között. De meg a nemours-i plébánosnál nincs becsületesebb ember a földön, utolsó ingét is odaadná a szegényeknek; nem képes az semmi rosszra; márpedig kicsikarni egy örökséget, az…

– Annyi, mint lopni – folytatta Massinné.

– Még annál is rosszabb! – kiáltott Minoret-Levrault, akit a bőbeszédű nő megjegyzése végleg kihozott a sodrából.

– Tudom – felelte Massinné –, hogy Chaperon abbé, ha pap is, azért becsületes ember; de a szegényeiért ő is mindenre képes volna! Aztán addig rágcsálja, rágcsálja, rágcsálja a bácsikánkat, míg az öreg maga is szenteskedni kezd a végén. Mi csak nyugodtan ültünk, s lám, az öreg is rossz útra tért. Pedig eddig semmiben sem hitt, és még elvei is voltak! Nekünk ugyan befellegzett. Az uram is egyre lógatja az orrát.

Massinné minden mondata megannyi nyílvesszőként fúródott a kövér emberbe, s amellett pocakja ellenére loholnia is kellett, hogy lépést tartson unokahúgával. A templomba igyekvő emberek csodálkozva nézték őket. De az asszony mindenképp utol akarta érni az öreg doktort meg a lányt, hogy unokabátyja is láthassa őket.

Nemours-t a Gâtinais-vidék felől egy domb határolja el; ennek lábánál húzódik a montargis-i országút meg a Loing. A templom, melynek köveire az idő pompás, fekete gúnyát borított – nyilván a XIV. században még a Guise-ek[12] építették újjá, amikor Nemours-t a kedvükért hercegséggé emelték – a város végén emelkedik, egy nagy boltív lábánál, amely keretként veszi körül. A műemlékek, mint az emberek, mindent a helyzetüknek köszönhetnek. A tisztára söpört tér mélyén, csupán néhány fától körülvéve, a magányos épület valóban lenyűgözi a szemlélőt. A postamester, mihelyt a térre ért, mindjárt meglátta nagybátyját, amint karján az Ursule nevű leánykával s kezében a misekönyvvel éppen belépett a templomba. A kapu boltíve alatt az öreg levette a kalapját, s fehér feje csillogott e szelíden árnyalt háttérben, akár egy hóval borított hegycsúcs.

– No, Minoret – szólította meg a nemours-i adófőnök, bizonyos Crémière –, mit szól nagybátyja megtéréséhez?

– Mit mondhatnék? – felelte a postamester, az adófőnök felé nyújtva szelencéjét.

– Hát ez pompás válasz volt, Levrault uram! Nem is mondhatja meg, mit gondol, ha ugyan igaza van annak a neves szerzőnek,[13] aki azt írja, hogy mielőtt kimondanánk a gondolatunkat, előbb végig kell gondolni a mondanivalónkat – kiáltotta csúfolódva egy fiatalember, aki éppen akkor érkezett, és Nemours-ban azt a szerepet játszotta, amit Mephistopheles a Faustban.

Ez a rosszcsont, akit Goupilnak hívtak, a nemours-i jegyzőnek, Crémière-Dionis úrnak első írnoka volt. Apja, tehetős birtokos, jegyzőnek nevelte, de miután Goupil Párizsban egész örökségét elverte, a szükség arra bírta, hogy visszatérjen Nemours-ba, s itt aztán Dionis a fiút, züllött híre ellenére, irodájába vette. Aki csak egyszer is látta Goupilt, mindjárt megértette, miért élvezte oly sietve az életet: drágán kellett fizetnie minden egyes gyönyörért.

Alacsony termete ellenére felsőteste olyan fejlett volt huszonhét éves korára, akár egy negyvenéves férfié. Cingár, kurta lába, széles arca, mely kopasz homloka alatt olyan színekben játszott, mint a vihar előtti égbolt, csak fokozta e szokatlan jelenség groteszk mivoltát. Épp olyan volt ez az arc, akárcsak egy púposé, akinek a púpja befelé nőtt. E keserű és sápadt arc különös jellegzetessége csak megerősítette e láthatatlan formátlanság valóságát: görbe, s szinte kicsavart orra – igen sok púposnál tapasztalhatjuk ezt – nem kettőbe választotta képét, hanem jobbról balra húzódott. Szája, mint a szárdoké, a két sarkán megfeszült, és mindig kész volt a csúfolódásra. Ritka, vörhenyes haja lapos fürtökben lógott, s helyenként csupaszon hagyta a koponyáját. Vaskos, horgos s ritkán tiszta keze suta módon illeszkedett aránytalan, hosszú karjához. Cipője megérett a szemétdombra, fekete kötött harisnyája rozsdaszínűvé fakult; nadrágja s fekete kabátja a foszlásig kopott volt és szinte zsíros a szennytől; szánalmas mellényén egynéhány töredezett gomb fityegett; az az ócska kendő, amely nyakkendőjét helyettesítette, de egész öltözéke is arról a cinikus nyomorról tanúskodott, amelybe szenvedélyei döntötték.

E gyászos együttesből két kecskeszem villogott, amelyeknek sárgával keretezett pupillái kéjvágyról, s ugyanakkor gyávaságról árulkodtak. Senkitől sem rettegtek, és senkit sem tiszteltek úgy Nemours-ban, mint a fiatal Goupilt. Rút külseje csak még jobban megerősítette igényeit, s e szánalmas lélekállapotban mindent megengedett magának és másokon bosszulta meg engesztelhetetlen féltékenysége minden keserűségét. Ő szedte versbe azokat a szatirikus dallamokat, amelyeket farsang idején énekeltek, ő szervezte meg mindig az éjjeli macskazenéket, ő írta tele, egymagában, a város kis újságját. Dionis értelmes és kétszínű, s ezért eléggé gyáva ember volt: Goupilt is csak félelmében tartotta meg maga mellett meg azért is, mert ez az éles eszű fiatalember kitűnően ismerte a környék lakóinak minden érdekét. De nem bízott meg benne, s maga kezelte a pénztárát, nem adott neki szállást, távol tartotta magától, és titkos vagy kényes ügyeitől. A fiatal jogász viszont nem mutatta, mennyire bántja főnökének magatartása, és egyre hízelgett neki, de bosszúja reményében kitartóan figyelte Dionis feleségét. Gyors esze járása miatt könnyedén végezte munkáját.

– No lám, máris ide dugod a képed, hogy mulass a bajunkon – felelte a postamester az írnoknak, aki csak dörzsölte a kezét.

Mivel Goupil már öt éve barátkozott Désirével, s szinte csúszómászó módon hízelgett minden szenvedélyének, a postamester eléggé fölényesen bánt vele, s nem is sejtette, hogy sértő megjegyzéseivel mennyire növelte a rosszakaratnak azt a félelmes kincsestárát, amely a jogász szívében egyre jobban halmozódott. Goupil hamar megértette, hogy neki nagyobb szüksége van pénzre, mint bárki másnak, s mivel többre tartotta magát Nemours minden polgáránál, meg akart gazdagodni, s az volt a terve, hogy Désiré segítségével megvásárol egyet a város három hivatala közül: a békebíró tisztségét, vagy az egyik végrehajtó, vagy Dionis úr irodáját. Ezért hát megadással tűrte a postamester szidalmait, Minoret-Levrault-né megvetését és aljas szolgálatokat tett Désirének, aki a két utolsó év szünideje végeztével mindig neki hagyományozta elhagyott Ariadnéit.[14] Így jutott Goupil az általa előkészített lakomák morzsáihoz.

– Csak volnék én az öreg unokaöccse, bizony nem nagyon tűrném, hogy Istennel társuljak az örökségben – vágott vissza Goupil, és csúfolódva mutatta ritka, fekete, fenyegető fogait.

E pillanatban ért oda Crémière-nével, a nemours-i adófőnök feleségével a karján, az ifjabb Massin-Levrault úr, a békebíró írnoka, és mindjárt a feleségéhez lépett. Ő volt ennek a kisvárosnak egyik legkapzsibb polgára: alacsony homloka, göndör haja, a magyalbogyóhoz hasonló kicsiny és kerek szeme, olajos bőre, óriás, szegély nélküli füle, szinte teljesen hiányzó ajka, valamint ritkás szakálla a tatárok arcára emlékeztetett. Modora kérlelhetetlenül nyájas volt, mint minden uzsorásé, akinek magatartása meghatározott elveket követ. Úgy beszélt, mint akinek elsorvadtak a hangszálai. Hogy teljessé tegyük a képét, mondjuk meg azt is, hogy idősebb lányát, s feleségét használta fel az ítéletek kézbesítésére.

Crémière-né kétesen szőke, szeplős, kövér asszony volt, alig fért bele kissé szűkre szabott ruhájába; Dionisnéval barátkozott és műveltnek tartották, mert regényeket olvasott. Ura a pénzemberek alacsonyabb rétegéhez tartozott, de az asszony szellemes társaságra, választékos életre vágyott. Nagybátyja örökségével akart bizonyosstílust teremteni: kidíszíteni a szalonját, hogy aztán ott fogadhassa a jobb polgárokat; ugyanis kapzsi ura megtagadta tőle a Carcel-lámpákát,[15] a metszeteket, mindazt a sok csecsebecsét, amit a jegyzőnénéi láthatott. Rettegett Goupiltól, aki szinte leste és mindjárt tovább is adta a szerencsétlen nő capsulinguáit (így fordította a lapsuslinguae-t).[16] Egy nap Dionisné azt kérdezte tőle, hogy mit szedjen a köhögése ellen. „Ismerek egy jó tintakúrát, azt ajánlhatom” – felelte Crémièr-né.

Az öreg Minoret doktornak csaknem minden oldalági rokona egybegyűlt most a templomtéren, és az esemény fontossága – amely idehozta őket – olyan köztudomású volt, hogy maguk a piros ernyős parasztok és parasztasszonyok, akik színes ünneplőikben oly pompásan festenek a városi utcákon, egyre csak a Minoret-örökösöket bámulták. Az ilyen városkákban – amelyek valamiféle átmenetet jelentenek a nagyobb mezővárosok és az igazi városok között –, aki nem megy misére, a templomtéren marad. Üzleti ügyekről folyik a szó. Nemours-ban az istentisztelet a heti tőzsde órája, s a környékbeli gazdálkodók gyakran még félmérföldnyi távolságból is idelátogatnak. Így magyarázható az élelmiszerárak és a napszám terén a parasztok összefogása a polgárok ellen.

– Miért, te mit csináltál volna? – kérdezte a nemours-i mester Goupiltól.

– Olyan nélkülözhetetlenné tettem volna magam az öreg életében, akárcsak a levegő, amit beszív. De maga nem tudott bánni vele. Egy örökséget úgy kell gondozni, mint valami szépasszonyt, különben ha elhanyagoljuk, mindkettő kisiklik a kezünkből. Ha itt volna főnökasszonyom – folytatta – mindjárt megmondaná, milyen igaz ez a hasonlat.

– De hisz Bongrand úr éppen most mondta, hogy nem kell nyugtalankodnunk – felelte a békebíró írnoka.

– Nono – nevetett Goupil –, ezt sokféleképpen lehet mondani. Magam szerettem volna hallani ezt a ravasz békebírót! Ha már semmit sem lehetne tenni; ha, mint ő, aki úgyszólván az öreg doktornál él, én is úgy tudnám, hogy minden elveszett, magam is azt mondanám magának: „Ezért már nem érdemes nyugtalankodni.”

Ezt az utolsó mondatát olyan mulatságos mosollyal és olyan egyértelműen hangsúlyozta, hogy az örökösök már gyanút fogtak, nem ült-e fel az írnok a békebíró ravaszkodásának. A kövér, kistermetű adófőnök, aki jelentéktelen volt, mint minden adófőnök, és oly ostoba, ahogy csak egy szellemes nő kívánhatja, mindjárt oda is vágta örököstársának, Massinnek: „Hát nem megmondtam?”

Mivel a kétszínű emberek másokban is kétszínűséget sejtenek, Massin rosszindulatú pillantást vetett a békebíró felé, aki a templom mellett állt és régi ügyfelével, Rouvre márkival beszélgetett.

– Ha én ezt tudom… – mondta.

– Akkor biztosan megakadályozná, hogy pártfogásába vegye Rouvre márkit, aki ellen elfogató parancsot adtak ki, és akit most a békebíró valósággal eláraszt jó tanácsaival – vágott közbe Goupil, mindjárt jó ötletet is sugallva az írnok bosszúvágyának. – De csínján a gazdájával: ravasz ember, és mivel nagy befolyása van a bácsikájára, esetleg még megakadályozhatja, hogy mindent az egyháznak hagyjon.

– Ugyan! Nem halunk bele – mondta Minoret-Levrault, s kinyitotta óriás szelencéjét.

– De nem is élnek tőle jobban – felelte Goupil, s e szavakra a két asszony megremegett, mert ők férjüknél gyorsabban váltották nélkülözésekre az örökség elvesztését, holott ettől remélték, s mióta, a jólétüket. – Majd pezsgőbe fojtjuk, ugye, ezt a mi kis bánatunkat, hiszen csak megünnepeljük Désiré érkezését, igaz-e, öregúr? – folytatta a hústömeg hasára csapva, mert attól félt, hogy netalán elfelejtik meghívni.

Jegyzet:

1: Potter, Paul (1625–1654) – híres holland festő. Tehetsége korán megnyilatkozott. A párizsi Louvre múzeum két vásznát őrzi: A rét és a Két ló egy kunyhó ajtajába kötve címűt, Balzac hihetőleg ezekre gondolt.

2: Hobbéma, Meindert (1638–1709) – jeles holland tájképfestő. Erdőket, ligeteket, romokat, falvakat, malmokat festett leginkább.

3: Caliban – Shakespeare Vihar című darabjának torz, félállat szörnyetege, az alantas indulatok, ösztönök és vágyak megtestesítője a vidám és jó tündérrel, Ariellel szemben.

4: Gall, Franz-Joseph (1758–1828) – osztrák orvos, a koponyatan egyik megalapítója. A szellemi-lelki tulajdonságokat az agy egyes részeinek működéséhez kötötte, s a fej formájából igyekezett az egyén jellemére, illetőleg képességeire következtetni. Elméletének e második része persze túlzás, s Gallt már életében hevesen támadták. Császári rendelet tiltotta el tanai hirdetésétől, mire Párizsba ment, s ott is halt meg.

5: Kalmükök 1815-ben – a Szövetségesek, miután megverték Napóleont, elfoglalták Párizst. Nyilván az orosz segédcsapatok közt akadtak kalmükök.

6: Atlasz – roppant erejű görög félisten. Homérosz szerint az ég oszlopait, mások szerint a világ tengelyét tartja. Úgy hitték, „a világ végén”, vagyis az óceán partján áll, innen kapta névét az Atlanti-óceán.

7: Forradalom – az 1789-ben kirobbant nagy francia forradalomról van szó, amely elsöpörte a királyságot és a feudális társadalmat, s a polgárságot juttatta uralomra.

8:  Császárság – az első császárságról, nagy Napóleonról van szó.

9: Sterne, Laurence (1713–1768) – angol író Tristram Shandy című műve első könyvének tizenkilencedik fejezetében a főhős apja kifejti: „Vannak jó és gonosz keresztnevek… amelyek jellemünk és sorsunk alakulására mágikusan kiterjesztik áldásos vagy ártó hatalmukat… Nos, fiát, szerelmetes fiát, szelíd, egyenes lelkű, s mind e jeles tulajdonságaival oly sokat ígérő Billy fiát, Billyjét hívná-e, a világ minden kincséért is – Júdásnak?” Balzac, aki hiszékeny lélek volt, s nagy kedvelője mindenféle misztikus és babonás dolgoknak, Sterne játékos ötletét is felkapja. Sőt, az elméletet kiterjeszti a vezetéknevekre is Sterne-t említi például Gobseck, az uzsorás nevével kapcsolatban, mert ez a név olyasmit jelent, hogy „lenyel szárazon” vagy szabadabban: szőröstül-bőröstül. A tours-i plébános-ban pedig így ír Balzac: „Listomère-né asszony! Ha nem ismered is Sterne cognomológiai rendszerét, e két szó eléd festi a hölgyet előkelő és méltóságteljes megjelenésével… jóságos, bár kissé hirtelen természetével, enyhen orrhangú beszédével: tudod, hogy ő már nem riad vissza az Új Héloïse-tól és színházba is jár, bár még álhajat visel.” A Listomère szónak már nincs önálló jelentése, Balzac csak valami sajátos hangulatot érez ki belőle – ugyanez vonatkozik a Minoret-Levrault névre is.

10: Désiré − a kívánt, áhított (franciául).

11: Polignac, Armand de, herceg (1780–1847) – francia államférfi. Szélsőséges királypárti, vagyis a Restauráció idején arra törekszik, hogy visszaforgassa az idő kerekét, visszaállítsa a trón abszolút hatalmát és az egyház kiváltságos helyzetét. Rendkívül népszerűtlen, s amikor a miniszterelnöki székbe kerülve, alkotmánytipró rendeletekkel akarja elfojtani a fokozódó elégedetlenséget, 1830 júliusában kitör a forradalom, amely elkergeti királyával, X. Károllyal egyetemben. Hogy regényünkben Polignacnak hívják, és irgalmatlan csépelik a rossz lovakat, jól példázza, milyen hevesen gyűlölte a nép a herceget.

12: Guise-ek – francia hercegi család. A XVI. században, a vallásháborúk idején játszottak nagy szerepet, a katolikus párt, a Liga vezetői voltak. A Szent Bertalan éji protestáns-mészárlást is részben ők sugalmazták.

13: Neves szerző – Balzac de Bonald-ra gondol, aki két művében fejti ki ezt a tételt (Az erkölcsi fogalmak első tárgyainak bölcseleti vizsgálata és A társadalom őselveinek bölcseleti kifejtése).

14: Ariadne – a görög hitregék alakja, Minosz krétai király lánya. Kimenti Theszeuszt az útvesztőből, s együtt szökik vele, a hős azonban Naxosz szigetén hagyja, s egyedül hajózik tovább. Dionüzosz, a bor és mámor istene lel rá a kesergő Ariadnéra, s nőül veszi.

15: Carcel-lámpák – tökéletesített olajlámpák.

16: Lapsus linguae − nyelvbotlás (latinul).