A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: The Boss Project, 2022

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

Copyright © 2022. THE BOSS PROJECT by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-81-8

1. FEJEZET

Evie

– Öö, csak ettem egy kis cseresznyét – pillantottam le bocsánatkérő mosollyal a foltos blúzomra. – Ha ideges vagyok, muszáj rágcsálnom valamit, és idefelé elmentem egy gyümölcsösstand mellett, ahol ropogós cseresznyét árultak, ami a gyengém. Bár most már tudom, hogy ez nem volt túl jó ötlet negyedórával az állásinterjúm előtt.

A hölgy homlokán elmélyültek a ráncok. Őszintén szólva, a blúzomon nem csupán egy-két cseresznyefolt díszelgett. Ha van esélyem megmenteni ezt az interjút, akkor muszáj villámgyorsan megnevettetnem az igazsággal.

– Egy szem cseresznyét ráejtettem a blúzomra – folytattam –, ami három helyen hagyott piros pöttyöt maga után, még mielőtt elkaphattam volna. A mosdóban megpróbáltam kiszedni a foltot, de ez selyemblúz, és nem jött ki. Ekkor támadt az a zseniális ötletem, hogy pöttyös blúzzá varázsolom. Még maradt pár szem cseresznye, így szétharaptam őket, és megpróbáltam sokszorosítani a foltokat – ingattam a fejem. – Láthatóan nem sikerült túl jól, de vagy elindulok venni egy új blúzt, és akkor elkések, vagy megpróbálok divatot teremteni. Azt gondoltam, nem lesz olyan feltűnő – sóhajtottam fel halkan. – Azt hiszem, tévedtem.

A hölgy megköszörülte a torkát.

– Igen, nos… Akkor kezdjük el az interjút, jó?

Kényszeredetten elmosolyodtam, és összefontam az ölemben a kezemet, bár már most úgy éreztem, nem kapom meg az állást.

– Az remek lenne!

Húsz perccel később az utcán voltam, a hölgy legalább nem fecsérelte sokáig az időmet. A heti utolsó interjúm előtt volt időm venni még egy kis cseresznyét vagy vásárolni egy új blúzt, így sietősre fogtam lépteimet.

Miután visszamentem a gyümölcsösstandhoz, felültem a metróra. Úgy gondoltam, a metróállomás és az irodaépület között majd veszek valahol egy blúzt.

Azonban két megálló után a metró csikorogva megállt, és majdnem egy órán keresztül meg sem mozdult. A szemben ülő pasas folyamatosan bámult. Egy idő után keresgélni kezdtem a táskámban, hogy legyezzem magam valamivel, mert a szerelvényben kezdett pokoli meleg lenni. A pasas kétszer-háromszor lenézett a mobiljára, majd vissza rám. Próbáltam figyelmen kívül hagyni, de már gyanítottam, mi következik.

Pár másodperc múlva a fickó előrehajolt az ülésen.

– Elnézést, maga volt a menyasszony, ugye? – fordította felém a telefonját egy olyan videóval, amiről azt kívántam, bár ne is létezne. – Aki ledobta azt a bizonyos bombát az esküvőjén?

Nem először fordult elő, hogy felismertek, bár az utolsó eset óta eltelt egy vagy két hónap, ezért abban reménykedtem, hogy alábbhagyott a dolog. Úgy festett, mégsem ült el. A metrón tőlünk balra és jobbra ülők most már minket figyeltek, ezért – mivel el akartam kerülni, hogy kérdésekkel bombázzanak, ha megmondom az igazat – teljes lelki nyugalommal belehazudtam a pasi képébe.

– Nem, nem én vagyok. De sokan mondják, hogy a csaj akár az ikertestvérem is lehetne – vontam meg a vállamat. – Állítólag mindenkinek van egy hasonmása valahol a világban, szerintem ő az enyém. – Kis csend után hozzátettem: – Mondjuk, szívesen helyet cserélnék vele! Kemény csaj, nem igaz?

A pasas ismét lepillantott a telefonjára, majd visszanézett rám. Úgy tűnt, egy szavamat se hiszi, de legalább annyiban hagyta.

– Ó! Igen, persze, akkor bocs a zavarásért!

Egy órával később a szerelvény végre megindult. A hangosbemondóban egy árva kukkot sem szóltak arról, miért várakoztunk ennyit. Mire leszálltam, már csak húsz percem maradt a következő interjúmig, és még mindig cseresznyefoltos volt a blúzom. És… ahogy a meleg metróban ültem, és ismét nekiláttam a cseresznyének, néhány újabb foltot ejtettem rajta. Felrohantam a metróállomás lépcsőjén, abban a reményben, hogy úton az állásinterjúra találok valami megfelelő felsőt.

Pár háztömbre az irodaháztól, ahová tartottam, végre találtam egy olyan boltot, ahol a kirakatban női és férfiruhák is pompáztak. Amint beléptem a Paloma butikba, egy erős olasz akcentusos eladónő sietett segítségemre.

– Jó napot kívánok! Tartanak krémszínű selyemblúzt? Vagy fehéret? Vagy… – ingattam a fejemet, és lepillantottam. – Vagy bármilyen színűt, ami illik ehhez a szoknyához?

A hölgy végigmérte a felsőmet, nagyra értékeltem, hogy nem mondott semmit, hanem bólintott, én pedig követtem egy állványhoz, ahonnan három különböző selyemblúzt akasztott le. Mindegyik tetszett. Megkönnyebbülten érdeklődtem, hol találom a próbafülkét, ő pedig elindult velem a bolt hátsó része felé. Amikor azonban valaki odakiáltott neki a pénztártól, rámutatott egy ajtóra, és olasz szavakkal keveredő angolsággal mondott valamit. Talán olyasmit, hogy „Egy pillanat, és jövök!”, de tulajdonképpen bármi lehetett ez, és nem tűnt különösebben fontosnak.

A próbafülkében tetőtől talpig végigmértem magamat a tükörben. Az ajkam élénkvörös színben pompázott – gondolom, a negyed kiló cseresznye azt is megszínezte.

– Francba! – mormoltam, és megdörzsöltem a számat, de láthatóan hatástalanul.

Szerencsére a fogam nem színeződött el, a cseresznye igazi tömegkatasztrófát okozott az életemben. Azonban most nem volt időm bármi mással foglalkozni, így megráztam a fejem, levettem a tönkretett felsőmet, és leemeltem az egyik blúzt a fogasról. Mielőtt felvettem volna, eszembe jutott, hogy egy kicsit fel kéne frissítenem magam, mert a forró metróban töltött egy óra után nem éreztem túl illatosnak magamat. Felkaptam a táskámat, és kihalásztam egy nedves törlőkendőt, amit pár hete egy csirkéből készült ételekre specializálódott étteremben kaptam, szerencsére még tartotta a nedvességet. Citromillat áradt szét a levegőben, ahogy felemeltem a jobb karomat, hogy megtöröljem a hónaljamat. Eszembe jutott, hogy az illatot átveszi-e a bőröm is. Kíváncsian odahajoltam, és megszaglásztam. Azonban ebben a pillanatban valaki kinyitotta a próbafülke ajtaját.

– Mi a… – Az ajtó túloldalán álló férfi azonnal be akarta csukni az ajtót, de félúton, a szemöldökét ráncolva megállt. – Maga meg mit művel?

Természetesen, mivel ez a nap már nem lehetett rosszabb, a pasas iszonyú jóképű volt. Gyönyörű zöld szeme teljesen levett a lábamról, de gyorsan magamhoz tértem, amikor rájöttem, hogy még mindig felemelt karral állok, ő pedig végignézte, ahogy megszagoltam a hónaljamat.

Elvörösödve kaptam a két kezemet a csipkés melltartóm elé.

– Mit érdekli magát? Tűnjön innen!

Előrenyúltam, és becsaptam az ajtót, ami kissé súrolta a betolakodót.

– Keresse meg a férfi próbafülkét! – ordítottam utána.

Az ajtó alatt megpillantottam a férfi fényes cipőjét, ami nem mozdult.

– Közlöm magával – szólalt meg a férfi rekedtes hangja –, hogy ez itt a férfi próbafülke! De tessék, nyugodtan mossa meg a hónalját!

Amikor a fényes cipő végre eltűnt, hangosan kifújtam a levegőt. Legyen már vége ennek a napnak! De hátra volt még egy interjú, és ha nem sietek, a végén még elkések. A másik hónaljamat már fel sem frissítettem, mielőtt felpróbáltam az első blúzt, szerencsére jó volt rám, így visszavettem a saját bájos felsőmet, és a kasszához siettem, miközben begyűrtem a szoknyámba a blúzomat. Arra számítottam, hogy megpillantom a pasast, aki rám nyitott, de szerencsére nem volt sehol.

Miközben arra vártam, hogy a pénztárosnő beüsse a blúz árát, visszanéztem a próbafülkék irányába, és észrevettem, hogy az ajtó, amire az olasz hölgy mutatott, egy másik ajtó mellett volt, felette Hölgyek felirattal. Én viszont az Urak feliratú ajtót választottam.

Francba! Tökéletes!

A blúz száznegyven dolláromba került – nagyjából százhúsz dollárral többe, mint az, amit összekoszoltam, mert azt a Marshalls áruházban vettem. Mivel ez a vásárlás majdnem teljesen leszívta a szánalomra méltóan csekély bankszámlámat, úgy éreztem, muszáj megkapnom ezt az állást, és már csak pár percem volt odaérni az interjúra. Végigsiettem az utcán, és hamar odaértem az épülethez. A női mosdóban Superman-sebességgel blúzt cseréltem, végigszántottam a hajamon, és feltettem egy plusz réteg rúzst a már így is túlságosan cseresznyepiros ajkamra.

A harmincötödik emeletig a lift nagyjából olyan lassan ment, mint a metró. A fülke szinte minden emeleten megállt, hogy az emberek ki- és beáramoljanak, így elővettem a mobilomat, és átfutottam az e-maileket, ahelyett hogy azon aggódnék, egy-két percet késni fogok. Sajnos ez újabb aggodalomra adott okot, mivel két újabb elutasító e-mail érkezett a korábbi helyekről, ahová beadtam az önéletrajzomat – onnan is, ahol ma előzőleg voltam. Remek! Teljesen legyőzöttnek éreztem magam, főleg azért, mert tudtam, hogy a mostani álláshoz nem vagyok elég képzett, még akkor sem, ha Kitty szólt pár szót az érdekemben.

A lift pityegett az emeleten, ahol ki kellett szállnom, én pedig mély lélegzetet vettem, hogy összeszedjem magam. Alig léptem át a küszöböt, nyugalmam utolsó morzsája is szertefoszlott. A hosszú, szárnyas üvegajtó, rajta a Crawford Investments felirattal egyszerűen megrémített. Az ajtó mögötti fogadóterület még rosszabb volt: nagy belmagasság, merész színű festményekkel díszített, hófehér falak és hatalmas kristálycsillár. A recepciós hölgy is inkább tűnt szupermodellnek, mint recepciósnak.

Csillogó ajka mosolyra húzódott.

– Segíthetek, hölgyem?

– Igen, öt órára van időpontom Merrick Crawfordhoz.

– Szabad a nevét, kérem?

– Evie Vaughn.

– Mindjárt szólok, hogy megérkezett. Kérem, foglaljon helyet!

– Köszönöm.

Ahogy elindultam a hófehér plüss kanapé felé, a nő utánam szólt.

– Miss Vaughn?

– Igen? – fordultam meg.

– Lóg egy… – mutatott a válla mögé, a hátára – egy árcímke a blúzáról.

Hátranyúltam, és addig tapogatóztam, míg megtaláltam, majd letéptem.

– Köszönöm. Valamivel összepiszkoltam a reggel felvett blúzomat, így kénytelen voltam újat venni, mielőtt idejöttem.

A nő elmosolyodott.

– Hála az égnek, hogy péntek van!

– Az már biztos!

Pár perc múlva a recepciós bekísért a belső irodatérbe. Amikor elértük azt a bizonyos sarokirodát, odabent két férfi próbálta túlkiabálni egymást, és láthatóan észre sem vettek minket. Azonban az iroda falai üvegből voltak, így láttam, hogy egymáshoz egészen közel állva üvöltöznek egymással. Az alacsonyabb, kopaszodó férfi még szélesen gesztikulált is. Valahányszor felemelte a karját, a hóna alatt megvillant a hatalmas izzadtságfolt. Testtartása alapján a magasabb férfi volt a főnök: szétvetett lábbal állt, karját összefonta széles mellkasán. Az egész arcát nem láttam, de oldalról úgy tűnt, a belőle áradó magabiztosság egy része valószínűleg abból eredt, hogy rendkívül vonzó volt.

– Ha nem tetszik – morogta végül a főnök –, akkor nyugodtan kisétálhatsz azon az ajtón!

– Van olyan zoknim, ami idősebb, mint ez a kölyök! Mégis, milyen munkatapasztalata lehet?

– Az életkor engem cseppet sem érdekel! Errefelé egy egészen másik szám fontos: a profit. Ő kétszámjegyű profitot termel, a te profitod viszont zsinórban harmadik negyedéve a béka segge alatt van! Amíg nem javul a helyzet, az összes eladásodat Lark fogja jóváhagyni!

– Lark! – csóválta a fejét az alacsonyabb férfi. – Még a neve is bosszantó!

– Akkor menj, és bosszankodj máshol!

Alacsony Pasi mormolt valamit, amit nem értettem, és sarkon fordult, hogy távozzon. Ahogy megindult az ajtó felé, letörölte az izzadtságot kivörösödött arcáról, és úgy vágtatott el mellettünk, mintha ott sem lettünk volna. Odabent a főnök az íróasztalához lépett – úgy tűnt, láthatatlanok vagyunk.

A recepciós lány együttérzőn pillantott rám, majd bekopogott.

– Mi van?!

A lány résnyire kinyitotta az ajtót és bekukucskált.

– Megérkezett az ötórai interjúalany. Megkért, hogy kísérjem be.

– Remek! – ingatta a fejét a férfi összevont szemöldökkel. – Kísérje be!

Úgy fest, Kitty unokája nem örökölte a nagyanyja jó modorát.

A recepciós tétova mosollyal mutatott az ajtó felé.

– Sajnálom! – suttogta. – Azért sok szerencsét!

Beléptem az elegáns irodába. Amikor az üvegajtó becsukódott mögöttem, és a férfi még mindig fel sem pillantott, sőt nem is köszönt, kedvem támadt volna sarkon fordulni és kirohanni. Azonban amíg azon morfondíroztam, hogy pontosan ezt fogom tenni, Morgó úr elveszítette a türelmét.

Továbbra is háttal állt nekem, feltett valamit a könyvespolcára.

– Most akkor leül, vagy lasszóval kell elfognom, hogy elkezdhessük ezt az interjút?

Összehúzott szemmel meredtem rá. Micsoda seggfej! Úgy éreztem, már nem is érdekel, megkapom-e az állást – bár nem voltam biztos benne, hogy csupán amiatt érzem ezt, mert szar napom van, vagy a fickó hozzáállása idézte elő. Ami történt, megtörtént. Az a jó abban, ha már nem érdekel, hogy győzöl-e vagy veszítesz, hogy egyáltalán nem érzel semmilyen nyomást játék közben.

– Azt hiszem, csupán adtam önnek egy percet abban a reményben, hogy jobb hangulatba kerül – mondtam.

A férfi megfordult. Először az öntelt vigyora tűnt fel, de amikor belenéztem a szemébe, és jó alaposan megnéztem azt a döbbenetesen zöld színt, a meglepetéstől majdnem hanyatt estem.

Ne!

Ez komoly?

Nem hiszem el!

Ez nem lehet!

Kitty unokája a pasas a próbafülke elől?

Legszívesebben a föld alá süllyedtem volna szégyenemben.

Amíg csendesen haldokoltam a megalázottságtól, Merrick Crawford, a férfi, aki negyedórája rám nyitott, miközben a hónomat szagolgattam, odalépett hozzám, és az íróasztal előtt álló székre mutatott.

– Az idő pénz. Foglaljon helyet!

Talán nem emlékszik rám? Lehetséges?

Miután végignéztem a vitát, amit a beosztottjával folytatott, úgy gondoltam, nem az az ember, aki nem közli a véleményét.

Talán nem nézte meg rendesen az arcomat… Elég gyorsan becsaptam az ajtót. És ott melltartóban voltam, most meg teljesen felöltözve álltam előtte.

Vagy talán… Lehet, hogy tévedek? Mégsem ő volt az? De nem. Lehetséges, hogy engem ő könnyen elfelejtett, de én ennek a férfinak az arcát nem tudtam kiverni a fejemből – szépen ívelt áll, kiemelkedő járomcsont, makulátlan, napbarnított bőr, telt ajak, és a szinte áttetsző, zöld szemét sűrű, sötét szempilla keretezte. Ez a férfi most engem bámult, úgy, mintha a világon a legkevésbé sem az én társaságomra vágyna az irodájában.

Crawford csípőre tette a kezét.

– Nem érek rá egész nap! Legyünk már túl rajta!

Hű! Jaj, de kedves! Annyira odavolt azért, hogy neki dolgozhatok, mint én. Mindegy, sok mindent megtettem azért, hogy ma itt legyek, úgyhogy akár úgy is befejezhetem ezt a rémes hetet, hogy még egy visszautasításban lesz részem.

Odaléptem az íróasztalához, és kinyújtottam a kezemet.

– Evie Vaughn.

– Merrick Crawford.

Kézfogás közben összenéztünk, és még mindig nem láttam jelét annak, hogy felismert volna – a próbafülkéből biztos nem, és azt sem tudta, hogy a nagyanyja jó barátja vagyok.

Mindegy. Kitty segítségével bejutottam, a többi már csak rajtam áll.

Az önéletrajzom a hatalmas, üveg íróasztal egyik sarkában feküdt. Merrick Crawford felemelte, és hátradőlt a székében.

– Mi az a Boxcar Ingatlan?

– Ó, egy kis, nonprofit cég, amit néhány éve alapítottam. Mellékállásként indult, de az utóbbi hat hónapban teljes munkaidőben dolgoztam vele, két terápiás állás között. Nem akartam otthagyni, hogy emiatt lyukas legyen az önéletrajzom.

– Tehát fél éve hagyta ott az utolsó terapeutaállását, és azóta nem foglalkoztatták külsősként?

– Így van – bólintottam.

– És a Boxcar valamiféle ingatlanokkal foglalkozó cég?

– Lakáskiadással foglalkozik. A birtokomban van néhány rendhagyó szállás, amiket Airbnb-n keresztül adok ki.

Merrick összehúzta a szemöldökét.

– Rendhagyó?

– Ez hosszú történet, de lent délen örököltem néhány ingatlant. Remek lehetőség, ha szeretne elszökni a városból és kirándulni egy jót. A terület egyáltalán nem volt megművelve, és én nem akartam elrontani azzal, hogy házakat húzok fel oda, ezért felépítettem egy glampinget, és telepítettem két kunyhót a fákra, amiket kiadok.

– Öö… glamping?

– Luxuskemping, egy kis csillogás, glamúr is van benne, pontosabban…

– Ismerem a glamping kifejezést, Miss Vaughn – vágott a szavamba Merrick. – Csak azt nem értem, hogy függ össze a terapeutaként végzett munkájával.

Jaj, ez nem kezdődik valami jól! Kiegyenesedtem a széken.

– Nos, közvetlenül sehogy. Hacsak nem gondolja végig azt, hogy a legtöbb ember, akinek kiadom a szállást, szeretne kicsit elmenekülni a stresszes munkájától. Ez a projekt tulajdonképpen a szenvedélyem. A bevétel jótékonysági szervezeteknek megy. Miután otthagytam a legutóbbi állásomat, arra összpontosítottam, hogy kicsit felfejlesszem, mert erre nagy szükség volt. – Előrehajoltam, és az önéletrajzomra mutattam. – Ha megnézi az előző munkahelyemet, látja, milyen tapasztalataim vannak terapeutaként.

Merrick egy pillanatig bámult rám, majd ismét lepillantott a papírra.

– A Halpern Gyógyszergyár alkalmazta mint terapeutát. Meséljen az ottani munkájáról!

– Antidepresszánsok és szorongásoldó gyógyszerek klinikai kísérleteiben részt vevő pácienseket figyeltem meg és kezeltem.

– Tehát minden páciens kapott gyógyszert?

– Nos, nem. Egy klinikai kísérletben egyesek placebót kapnak.

– Ezek az emberek rendkívül stresszes környezetben dolgoznak?

– Némelyikük igen. Az élet minden területéről jöttek, de mindannyian depressziósak voltak és szorongtak.

Merrick megdörzsölte ajkát a hüvelykujjával.

– Azt feltételezném, hogy ezek az emberek azért fordultak a gyógyszerek felé, mert a hagyományos terápia nem működött számukra.

Bólintottam.

– Így van. Minden résztvevő köteles volt legalább egy évnyi terápiás múltat felmutatni ahhoz, hogy részt vehessen a kísérletben. A Halpern által végzett vizsgálatok arra összpontosítottak, hogy a gyógyszer segít-e annak, aki nem reagál a terápiára.

– És a gyógyszerek hatásosnak bizonyultak?

– Azokon, akikkel én dolgoztam, segített.

Merrick hátradőlt a székében.

– Tehát az egyedüli tapasztalata olyan emberekkel van, akik nem reagálnak a terápiára, és a javuláshoz gyógyszerekre van szükségük. Jól értem a dolgot?

Összevontam a szemöldökömet. Egek, ezt a pöcsfejet!

– Sajnos nem mindenki reagál a terápiára. Számos általam kezelt személy állapotában javulás történt, mivel azonban a gyógyszerkísérletek általában a kettős vak módszeren alapulnak, nem tudnám megmondani, hány páciens kapott placebót, és javult az állapota pusztán az én terápiám miatt. Egyesek állapota biztosan javult.

Merrick az asztalára hajította az önéletrajzomat.

– Én egy brókervállalatot irányítok. Azon tűnődöm, vajon megtehetném-e, hogy nem jelentem a cégem által a klienseknek nyújtott visszatérítés arányát? Biztosan jó lehet, hogy senki nem latolgatja, milyen sikerrel dolgozik.

Éreztem, hogy elvörösödöm.

– Arra céloz, hogy nem végeztem rendesen a munkámat, mivel senki nem tudta megmondani, hogy a páciensek a gyógyszerek vagy a terápiás munkám miatt lettek jobban?

Merrick szeme megvillant.

– Ilyet nem mondtam.

– Nem mondott, de célzott rá. Minden páciensemet ugyanolyan kezelésben részesítem, mégpedig legjobb tudásom szerint, akár figyel valaki, akár nem. Árulja el, Mr. Crawford, ha a kliensei, mondjuk, nem látnák a visszatérítés arányát, ön másként végezné a munkáját? Lehet, hogy ellustulna?

Merrick szája szegletében halvány mosoly bujkált, mintha élvezné, milyen szemét módon viselkedik. Miután néhány másodpercig bámult rám, megköszörülte a torkát.

– Mi olyan munkaerőt keresünk, aki tapasztalt abban, hogy olyan embereknek adjon tanácsot, akik a munkahelyükön komoly stressznek vannak kitéve, még mielőtt gyógyszerekhez folyamodnának.

Ekkor döbbentem rá, hogy tulajdonképpen mondhatok én akármit, mióta beléptem az ajtón. Azt éreztem, nincs kedvem ahhoz, hogy még inkább nevetségessé tegyenek, főleg azért, mert Merrick viselkedéséből egyértelmű volt, hogy nem az enyém lesz az állás.

Ezért felálltam, és a kezemet nyújtottam.

– Köszönöm, hogy rám szánta az idejét, Mr. Crawford. Sok szerencsét a további kereséshez!

Merrick felvonta egyik szemöldökét.

– Vége az interjúnak?

– Nem látom értelmét, hogy folytassuk – vontam meg a vállamat. – Maga egyértelművé tette, hogy az én tapasztalatom nem releváns. És ön szerint az idő pénz, úgyhogy, gondolom, már elpocsékoltam magának… mennyit, egy ezrest? Kettőt?

A korábbi halvány mosoly most teljes fényében ragyogott Crawford ajkán. Tekintete az arcomat pásztázta, majd felállt, és búcsúzásként két kezébe vette a kezemet.

– Legalább húszezret. Nagyon jó vagyok a munkámban.

Megpróbáltam elhúzni a kezemet, de Merrick egyre erősebben szorította. Majd váratlanul rántott egyet rajta, így kénytelen voltam áthajolni az asztala fölött, ő pedig odahajolt hozzám. Egy másodpercig azt hittem, meg akar csókolni. De mielőtt a szívem ismét dobogni kezdett, Merrick balra hajolt, és arca a nyakamhoz simult, majd mélyet szippantott. Ezután egyszerűen elengedte a kezemet, mintha mi sem történt volna.

Párszor pislogtam, és kiegyenesedtem.

– Mi… mi volt ez?

Merrick vállat vont.

– Gondoltam, ha már úgysem lesz az alkalmazottam, nem zaklatás, ha gyorsan megszimatolom.

– Gyorsan megszimatol?

Merrick a zsebébe süllyesztette a kezét.

– Már a próbafülke óta furdalt a kíváncsiság, hogy milyen az illata.

Kimeredt szemmel bámultam rá.

– Ó, istenem! Tudtam, hogy maga volt az! Miért nem mondta előbb?

– Mókásabb volt így, hogy nem mondtam. Érdekelt, hogyan fog viselkedni. Amikor belépett, úgy láttam, legszívesebben sarkon fordult volna, hogy kirohanjon. De szépen összeszedte magát.

Pislogva bámultam rá.

– Nem csoda, hogy az alkalmazottai stresszkezelésre szorulnak! Gyakran játszik az emberekkel saját kénye-kedve szerint?

– Gyakran bújik el a próbafülkében, hogy a hónalját szagolgassa?

Még haragosabban vontam össze a szemöldökömet, Merrick azonban láthatóan jól mulatott rajtam.

– Képzelje el, hogy azért próbáltam felfrissíteni magam, mert bent ragadtam a… – Haragosan megráztam a fejem, és nagyot fújtam. – Tudja mit? Nem érdekes! – Mély lélegzetet vettem, és emlékeztettem magamat, hogy igazi profi vagyok, és néha jobb, ha én vagyok az okosabb. Lesimítottam a szoknyámat, és kihúztam magamat.

– Köszönöm, hogy időt szánt rám, Mr. Crawford. Remélem, soha többé nem keresztezzük egymás útját!

2. FEJEZET

Evie

– Akkor a mai interjúk nem voltak túl sikeresek?

Az utolsó cseppet is kitöltöttem a már üres borosüvegből, és a nővérem felé nyújtottam.

– Egek, mégis, miből gondolod?

Greer elvett egy új üveget a bortartóról, és leült velem szemben a konyhaasztalhoz a dugóhúzóval.

– Miért nem születtünk gazdagnak ahelyett, hogy okosak és szépek lettünk?

Felnevettem.

– Mert nem vagyunk seggfejek. Hidd el, bárkivel találkoztam, akinek mindene megvolt, vagyis pénz, intelligencia és szépség egy helyen, oltári seggfej volt – kortyoltam bele a boromba. – Például az a pasas, aki ma interjúztatott, iszonyú jóképű volt! Világoszöld szemével és olyan sűrű szempillájával meredt rám, hogy nehezen álltam meg, hogy ne bámuljam. Övé a Wall Street egyik legsikeresebb vagyonkezelői alapja, de egy igazi, arrogáns pöcsfej!

Greer hangos pukkanás kíséretében kihúzta a dugót az üvegből, és a hangra megjelent a kutyája, Buddy. Ez volt az egyetlen hang, amire Buddy hajlandó volt feltápászkodni a helyéről. Ha bárki kopogott vagy csengetett, a kutya meg sem mozdult, de ha kinyitottak egy üveg bort, beindult nála a pavlovi reflex. Greer a kutya felé nyújtotta a dugót, aki lelkesen nyalogatni kezdte.

Fejcsóválva bámultam az állatot.

– Fura egy kutyád van!

Greer megvakarta Buddy feje búbját, aki alaposan lenyalta a dugót.

– Csak a vörösbort szereti. Észrevetted, milyen csúnyán néz rám, amikor iderohan és rádöbben, hogy fehérbort iszunk? Akkor a nagy semmiért kelt fel.

Felnevettem, és töltöttem Greernek egy pohár merlot-t.

– Térjünk vissza a dögös, gazdag, arrogáns palira, akivel ma találkoztál! – javasolta Greer. – Rémes alaknak tűnik! Mennyi az esélye, hogy adományozni akar a nővéred javára?

Greer és a férje ötévnyi próbálkozás után jelenleg spermadonort kerestek. A harminckilenc éves Greer tíz évvel volt idősebb nálam, és kezdte érezni, hogy ketyeg a biológiai órája. Négy kör lombikprogramon voltak túl Bennel, mert gond volt a spermiumok mozgékonyságával, de nem jártak szerencsével. Nemrégiben feladták, és úgy döntöttek, spermadonort választanak.

– Biztos vagyok benne, hogy több esélyed van megszerezni a spermáját, mint hogy én megkapjam ezt az állást!

– Mi történt? Megint nem megfelelő a szakmai tapasztalatod?

Sóhajtva bólintottam.

– Őszintén szólva, az én hibám. Nem kellett volna elvállalnom a munkát Christian családjának gyógyszerészeti cégénél. Meglehetősen sajátos iparág, és manapság az emberek nem bíznak a gyógyszerkísérletekben, ezért mindenkire, aki valamilyen szinten érintkezésbe kerül velük, ferdén néznek. Emellett voltam olyan ostoba, hogy úgy alakítottam a dolgokat, hogy az életem minden szegmense összefügg azzal az emberrel.

A nővérem megveregette a kezemet.

– Fel a fejjel! A jövő héten lesz az interjúd Kitty unokájának a cégénél, nem? Talán ott majd sikerül!

– Öö, az arrogáns seggfej, akiről meséltem… Ő Kitty unokája.

Nagyanyánk és Kitty Harrington majdnem harminc éve voltak a legjobb barátok. Még Georgiában szomszédokként éltek, amíg Nanna négy évvel ezelőtt meg nem halt. Amikor úgy döntöttem, hogy a PhD-met az atlantai Emory Egyetemen végzem, odaköltöztem Nannához, és elég jól megismertem Kittyt. Amikor az egyetem utolsó évét végeztem, és Nanna elhunyt a rákkal vívott rövid harca után, Kittyvel egymást támogattuk a gyászban, és azóta is nagyon jóban vagyunk. Nem számított, hogy majdnem ötven év van köztünk, igazi jó barátnak tekintettem. Annak ellenére is tartottuk a kapcsolatot, hogy a gyakornoki munka miatt visszaköltöztem New Yorkba. Évente legalább egyszer odautaztam meglátogatni, és majdnem minden vasárnap beszéltünk egymással telefonon.

Greer tágra nyílt szemmel bámult rám.

– Ó, ejha! Azt hittem, az az interjú jövő héten lesz. El sem akarom hinni, hogy Kitty unokája ekkora seggfej volt veled, pedig tudja, milyen jóban vagy a nagyanyjával!

Belekortyoltam a boromba, és a fejemet ingattam.

– Kitty neve nem került szóba. Ez a pasas nem vesztegeti az idejét holmi csevegéssel. De miután eljöttem tőle, rádöbbentem, hogy lehetséges, fogalma sem volt arról, ki vagyok. Az ember azt hinné, hogy legalább egyszer megemlíti, nem?

– Te miért nem említetted meg?

Vállat vontam.

– Őrült napom volt! Egyébként nem sokkal az interjú előtt összefutottam vele pár háztömbbel odébb, és volt egy kis… összezörrenésünk. Ez az egész teljesen kibillentett az egyensúlyomból, és utána elég durván viselkedett velem, megkérdőjelezte a képességeimet. Értem, hogy nem én vagyok a legjobb jelölt, de miért kellett behívnia az interjúra, ha úgy véli, hogy az álláshoz szükséges legalapvetőbb képességekkel sem rendelkezem?

– Ez nagyon meglepő. Kitty olyan édes kis nő!

– Valóban az, de van egy csibészes oldala is. Az a mosoly… Sosem tudom, mikor viccel, és mikor beszél komolyan! – ráztam meg a fejem. – Rájöttem, hogy ez a közös bennük, az a kiismerhetetlen mosoly!

– Elmeséled Kittynek, hogy az unokája milyen szemét módon bánt veled?

Elfintorodtam.

– Nem szeretném, hogy kellemetlenül érezze magát, emellett mindig jókedvre derül, ha róla beszél.

– Nos – szorította meg a nővérem a kezemet –, hidd el, hogy minden okkal történik! Lefogadom, hogy valami nagyobb, komolyabb dolog vár rád! És ne csüggedj, ha időbe telik megtalálni. Nem kell elköltöznöd, addig maradsz nálunk, ameddig csak szeretnél!

Tudtam, hogy komolyan gondolja, és mióta beköltöztem hozzájuk, nagyon élveztem a nővéremmel és a férjével töltött időt, de már nagyon vártam, hogy saját lakásba mehessek.

– Köszönöm.

Azon az estén csak feküdtem az ágyamban, és képtelen voltam elaludni, álmatlanul forgolódtam. Mióta feje tetejére állt az életem, szinte minden éjjel így volt. Egyetlen nap alatt elveszítettem a vőlegényemet, a legjobb barátomat, az állásomat és a lakásomat. Mindennek tetejébe az esküvőn tartott beszédem – melyben lelepleztem Christian és Mia viszonyát – futótűzként terjedt a neten, ahogy a róluk levetített videó is, amint az esküvőm előtti éjszakán a nászutas lakosztályunkban szexeltek. Mikor utoljára néztem, „az őrült menyasszony, a legjobb barátnő és a vőlegény pornóvideója” több mint egymilliárdos nézettségnél tartott. Igen, milliárd, nem millió. A fontosabb hírcsatornák is felkapták a sztorit, és több mint egy hónap kellett ahhoz, hogy lassan, fájdalmasan, de végleg elcsituljon a vihar az interneten. Amikor már azt hittem, kicsit lélegzethez jutok, Christian és családja beperelt csalásért és anyagi források jogtalan használatáért, azt állítva, hogy kifizettettem velük az esküvő nem csekély költségét úgy, hogy közben végig tudomásom volt a megcsalásról. Mintha nem lett volna elég az, hogy ilyen nevetséges vádakkal álltak elő, amikor a hírcsatornák megneszelték a dolgot, az őrület újrakezdődött. Néhány napra még a lesifotósok is letáboroztak a nővérem lakása előtt. Merre halad ez a világ, amikor az ember még a saját esküvőjét sem robbanthatja fel úgy, hogy egymilliárd embernek ne legyen köze hozzá?

Mivel úgysem tudtam aludni, elvettem a mobilomat az éjjeliszekrényről, és görgetni kezdtem az oldalakat. Semmi nem ragadta meg a figyelmemet, így elkövettem azt a hibát, hogy megnyitottam a levelezésemet. Mióta ma délután megnéztem, két újabb elutasító levél érkezett. Sóhajtva ki akartam jelentkezni, de aztán észrevettem egy e-mailt, ami eddig elkerülte a figyelmemet. Két órával ezelőtt jött, és a domainnévre igencsak felfigyeltem.

Joan_Davis@CrawfordInvestments.com

Valószínűleg újabb elutasítás, de azért megnyitottam.

Kedves Miss Vaughn!

Köszönjük, hogy eljött a stresszterapeutaállás-interjúra. Mr. Crawford kiválasztotta a további megfontolásra érdemes jelölteket, ezért szeretnénk felkérni, hogy fáradjon be az irodánkba egy második interjúra.

Kérem, közölje, mikor ér rá a jövő héten.

Őszinte tisztelettel,

Joan Davis

HR-igazgató

Néhányszor pislogtam – nyilván félreolvastam az e-mailt, de nem. Másodszori olvasásra is az állt benne, hogy visszahívnak. Gondolom, azért, mert olyan mély benyomást tettem Mr. Crawfordra a hónaljam szagolgatásával.

3. FEJEZET

Merrick

– Mr. Crawford? – jelent meg az asszisztensem, Andrea az irodaajtóban, miközben Will-lel ebédeltem. – Elnézést a zavarásért, de a HR-től kérték, hogy derítsem ki, lenne-e néhány perce az egyik jelöltre, aki a házon belüli terapeutaállásra jelentkezett.

A fejemet ingattam.

– Nem kell beszélnem a jelöltekkel. Már megmondtam Joannak, mit akarok. A HR intézi a második körös interjúkat, és amikor végeztek, közlik a véleményüket.

– Az egyik jelölt szeretne önnel beszélni a HR-es interjú után. De az interjú most kezdődik, és tudom, hogy a részvényeladási órákban ön nem szereti, ha zavarják.

– Melyik jelöltről van szó?

– Evie Vaughnról.

Nevetve dőltem hátra a széken.

– Persze, miért is ne?

– Szólok a hölgynek – bólintott Andrea.

Miután Andrea becsukta maga mögött az ajtót, Will felszegte az állát.

– Minek szólt ez a kis nevetés?

– A stresszterapeuta állás egyik jelöltje enyhén szólva érdekes.

– Milyen értelemben?

– Az első interjúja múlt héten délután öt órakor volt, ezért amikor a tőzsde bezárt, leszaladtam a Palomába az öltönyömért, amit méretre szabtak. Miután eljöttem, rádöbbentem, hogy a próbafülkében hagytam a mobilomat, így visszamentem, hogy megnézzem. Amikor kinyitottam a fülke ajtaját, véletlenül rányitottam egy nőre.

– Utálom az olyan helyeket, ahol a férfiaknak és a nőknek ugyanaz a próbafülkéjük!

– Egyébként ezen a helyen külön-külön vannak a próbafülkék. Ez a nő véletlenül a férfi próbafülkében volt. De nem ez a legjobb! Amikor rányitottam, egy szál melltartóban állt… és a hónalját szagolgatta!

Will szemöldöke a magasba szaladt.

– Hogy micsoda?

– Jól hallottad! Néhány perc múlva besétált hozzám az ötórai időpontos hölgy, és ő volt az! A csaj a próbafülkéből!

– A hónaljszagolgató? Na ne hülyéskedj! És mit csináltál?

– Semmit. Úgy tettem, mintha nem ismertem volna meg, bár ő határozottan megismert. Láttam, milyen kellemetlenül érzi magát.

– Ilyesmi is csak veled történik meg, öregem! És mi történt? Hogy ment az interjú?

– Ez a lány a legkevésbé megfelelő jelölt. Azt sem tudom, hogy került az önéletrajza egyáltalán az interjúra behívandó jelöltek közé!

– Mégis behívtátok másodszor is?

– Igen, így van.

Will a fejét ingatta.

– Miről maradtam le?

– Amikor aznap este hazaértem, azon agyaltam, hogy az igazgatótanács miért akarja lenyomni ezt a pozíciót a torkomon. Arra köteleztek, hogy felvegyek valakit, de arra nem, hogy az illető alkalmas legyen az állásra!

– Zseniális! – vigyorodott el Will.

A fejemet ingattam.

– Nem volt elég nekik, hogy felajánlottam, hogy fizetem bármelyik alkalmazottam terápiáját! Képesek voltak nyomást gyakorolni rám, hogy vegyek fel teljes munkaidőre valakit, aki itt lesz, házon belül, és havonta egyszer minden alkalmazottnak kötelessége lesz ellátogatni hozzá munkaidőben! Nekem az kell, hogy az embereim keményen összpontosítsanak és könyörtelenek legyenek, amíg itt vannak, nem pedig az, hogy közös hullámhosszra kerüljenek az érzelmeikkel!

– Értelek.

Miután végeztünk az ebéddel, Andrea bekopogott. Evie Vaughn ott állt mögötte. Göndör, szőke haját ma feltűzve viselte, egyszerű, fekete szoknyát és blézert viselt piros blúzzal – ez amolyan szexi könyvtárosnő külsőt kölcsönzött neki, amiről minden férfi életében legalább egyszer elábrándozik. Próbáltam figyelmen kívül hagyni, hogy milyen érzéseket kavart fel bennem ez a látvány, és kényszerítettem magamat, hogy lefelé bámuljak.

Andrea dugta be a fejét az ajtón.

– Szüksége van még egy kis időre?

Willre pillantottam.

– Van még más is, amit meg kell beszélnünk?

Will a fejét ingatta.

– Nem jut eszembe semmi. Amint részvényenként eléri a negyvenet, elindítom az Endicott-rendelést.

– Jól van – fordult figyelmem ismét Andrea felé. – Kérem, vezesse be Miss Vaughnt!

Will kiment, de ahogy elhaladt Evie mellett, a válla fölött rám vigyorgott.

Amikor becsukódott az ajtó, az íróasztalom túloldalán álló vendégszékek felé intettem.

– Foglaljon helyet!

– Az asszisztense említette, hogy nem szokott fogadni senkit, amíg a piac nyitva van.

– Így is van – hajoltam előre, és sátrat formáltam az ujjaimmal. – Mit tehetek önért, Miss Vaughn?

– Szólítson Evie-nek, kérem. És… Nos, abban reménykedtem, hogy tisztázhatunk valamit.

– Miről lenne szó?

– Miért vagyok itt? Miért hívtak be második interjúra? Ön már az elsőn egyértelművé tette, hogy úgy véli, a képzettségem nem megfelelő erre az állásra, és a próbafülkében sem tettem önre valami kellemes benyomást. Akkor… miért vagyok újra itt?

Összefontam a karomat, és eltűnődtem a válaszon. A politikailag korrekt és szakmailag megfelelő válasz az lett volna, hogy az első interjú után meggondoltam magam. De engem sosem vádoltak még azzal, hogy politikailag korrekten vagy szakmailag megfelelő módon viselkednék.

– Biztos, hogy a valódi választ szeretné hallani? Néha jobb nem tudni, és csak elfogadni a dolog végkimenetelét.

Evie összefonta a karját a mellkasán, és utánozta a testtartásomat.

– Lehet, de attól még szeretném hallani.

Tetszett a dacossága, csak nehezen álltam meg, hogy el ne mosolyodjak.

– Azért hívtuk vissza, mert szakmailag maga az interjúalanyok közül a legkevésbé alkalmas erre az állásra.

Evie elkomorodott, én pedig némi bűntudatot éreztem, annak ellenére, hogy ő ragaszkodott az igazsághoz.

– Akkor miért hívott vissza?

– Mert nem az én ötletem volt az, hogy vegyünk fel házon belülre egy stresszterapeutát. Az igazgatótanács kényszerítette rám a dolgot.

– Ez azért gond, mert nem a maga ötlete volt?

– Százhuszonnyolc alkalmazottam van, akiknek az a dolguk, hogy ötleteket adjanak nekem – ingattam a fejem. – Nem, nincsenek tekintélyelvűséggel kapcsolatos problémáim, Miss Vaughn.

Evie az ajkát biggyesztette.

– Doktor, a nevem doktor Vaughn. Jobban szeretem az Evie megszólítást, de ha ragaszkodik a hivatalos etiketthez, akkor nyugodtan használhatja a hivatalos megszólításomat is. Klinikai szakpszichológus vagyok.

Most önkéntelenül is elmosolyodtam, és bólintottam.

– Rendben. Nem, nincsenek tekintélyelvűséggel kapcsolatos problémáim, doktor Vaughn.

– Tehát kifejezetten a pozíció van ellenére, és azzal akarja bizonygatni a véleményét, hogy a legkevésbé megfelelő személyt veszi fel?

– Mondhatni, igen – bólintottam.

– Ön ellenzi a terápiát?

– Úgy vélem, egyeseknek hasznos lehet a terápia.

– Egyeseknek? De az ön alkalmazottjainak nem? Úgy véli, hogy az alkalmazottjait nem éri semmilyen stressz?

– Ez a Wall Street, Miss… doktor Vaughn. Ha ez nem lenne stresszes állás, a kereskedőim nem tennének zsebre hétszámjegyű összegeket. Egyszerűen jobban szeretem, ha a munkavállalóim csak a munkára összpontosítanak itt bent, az irodában.

– Gondolt már arra, hogy esetleg nem a megfelelő szemszögből nézi a dolgot? Egy stresszes ember nem attól nem tud összpontosítani, ha naponta egy órát beszél valakivel. Eleve a stressz az, ami miatt képtelen összpontosítani. A terápia segíthet abban, hogy az itt dolgozók jobban tudjanak összpontosítani.

– Igen, értem, hogy több szempontból is megközelíthetők bizonyos dolgok. – Egy pillanatig néztem ezt a nőt. – Van még valami, amit szeretne megkérdezni? Vagy elértük azt a pontot a beszélgetésben, amikor közli velem, hogy reméli, hogy többé sosem keresztezzük egymás útját?

Evie félénken elmosolyodott.

– Bocsásson meg! Helytelen volt ezt mondanom.

– Semmi baj – vontam meg a vállamat. – Hiszi vagy sem, egyszer-kétszer engem is megvádoltak már helytelen viselkedéssel.

Evie felnevetett, majd felemelkedett.

– Egek, ezt nem gondoltam volna arról a férfiról, aki megszimatolt az interjúm alatt! – Evie kinyújtotta a kezét. – Köszönöm, hogy rám szánta az idejét. És az őszinteségét is!

Bólintottam, és kezet ráztunk.

– Még valami. Remélem, nem bánja, ha megkísértem a szerencsémet azzal, hogy teszek egy javaslatot.

Felvontam egyik szemöldökömet.

– Alig várom, hogy halljam…

Evie elmosolyodott.

– Ha muszáj felvennie valakit, miért nem a legjobb embert veszi fel? A munkavállalói megérdemlik, és sosem lehet tudni. Az eredmény még magát is meglepheti!

*

Azon az estén a HR-igazgatóm, Joan Davis haladt el az irodám előtt, és intett nekem. Úgy tűnt, épp hazaindul. Kinyitottam az ajtót, és utánaszóltam.

– Hé, Joan!

Joan megállt, és megfordult.

– Igen?

– Feltehetek egy kérdést?

– Persze, miről van szó?

– Miért választottuk ki dr. Vaughnt az interjúra?

Joan homloka ráncba szaladt.

– Ön küldött egy e-mailt, hogy kérjem meg, hogy jöjjön be.

– Nem, nem a második körre gondolok, hanem az elsőre. A többi jelöltnek sokkal több volt a tapasztalata, ezért szeretném tudni, hogy a legelső interjúra mi oka volt behívni a hölgyet.

Joan homlokán elmélyültek a ráncok.

– Én is az első interjúról beszéltem. Ön arra utasított, hogy amikor elkezdjük a felvételi folyamatot, mindenképpen hívjuk be dr. Vaughnt is.

– Én utasítottam? Még sosem láttam ezt a nőt! Kivéve aznap, amikor idejött!

– De ön szólt nekem, hogy a nagymamája ajánl valakit az állásra, és ha megérkezik az önéletrajza, hívjuk be az első körös interjúra.

– Nem is tudtam, hogy egyáltalán elküldte az önéletrajzát! A nagymamám ismerősét úgy hívják, hogy… – Lehunytam a szemem. – Francba! Az Evie az Everly rövidítése, ugye?

Joan bólintott.

– Azt hittem, ön mindezt tudja. A hölgy a motivációs levelében azt írta, hogy Kitty Harrington ajánlotta az állásra, és ezt a levelet odatűztem az önéletrajzához.

A motivációs leveleket el sem olvastam. Általában mindegyik baromság volt, pusztán ok arra, hogy leírjunk egy rakás közhelyet.

– Azt hiszem, ez elkerülte a figyelmemet.

– Ó! Bocsásson meg, fel kellett volna rá hívnom a figyelmét az interjúk megkezdésekor!

Megráztam a fejem.

– Semmi gond, az én hibám. Jó éjszakát, Joan!

*

Még azon az estén úgy döntöttem, felhívom a nagyanyámat. Mire hazaértem, majdnem kilenc óra volt, de Kitty úgyis éjszakai bagoly. Amúgy meg már régóta tartoztam neki egy telefonhívással – és biztos voltam benne, hogy ezt meg is kapom tőle. Töltöttem magamnak kétujjnyi whiskey-t, és felemeltem a mobilomat.

– Nocsak, nocsak! – szólalt meg Kitty, amint felvette. – Már kezdtem azt hinni, hogy fel kell ülnöm a repülőre, hogy alaposan elfenekeljelek!

Elmosolyodtam. Ez nem tartott sokáig!

– Ne haragudj, nagyi! Már rég fel kellett volna hívnom téged! Csak nagyon sok dolgom van a cégnél.

– Ó, a lószart, ez csak kifogás, te is pontosan tudod!

Felnevettem.

– Mondd, hogy vagy?

– Valószínűleg nagyjából úgy, mint te, csak jobban.

Jaj, de hiányzott már ez a nő!

– Abban biztos vagyok. Mi újság veled? Még mindig ezzel a Charles nevű pasassal jársz?

– Ó, drágám, tényleg rég nem beszéltünk! Charlest legalább két hónapja lapátra tettem. Most Marvinnal járok.

– Mi történt Charlesszal?

– Délután négykor ebédel, házon kívül is papucsot hord, és nem szeret utazni. Hetvennyolc éves vagyok, nincs időm ilyen unalmas ostobaságokra! Meséltem már, hogy rokonságban állunk Ava Gardnerrel?

– Ava Gardner színésznő volt, ugye?

– Mégpedig pokolian jó színésznő! Gyönyörű, telt ajakkal! Valószínűleg te is tőle örökölted azt a csókos szádat!

A homlokomat ráncoltam. Nagyi gondolatai az enyéimhez képest szélsebesen száguldoztak.

– Hogy függ össze Ava Gardner Charlesszal?

– Sehogy. Ava az egyik legújabb felfedezésem az Ancestryn.

– Ó…

Majdnem elfeledkeztem a nagyanyám hobbijáról: az utóbbi két évben több mint hatezer kapcsolatot fedezett fel az Ancestry családfakutató oldalon. Minden héten Zoomon beszélt azzal a frissen felfedezett, távoli rokonnal, aki hajlandó volt trécselni vele, és némelyikükkel még személyesen is találkozott. A nagyanyámnak még életében nem volt egy nyugodt napja. A fenébe is, alig öt éve vonult vissza az általa alapított, családon belüli erőszak áldozatait segítő központban végzett munkájától, és még így is hetente egyszer visszajárt önkénteskedni.

– Tehát miként is vagyunk Ava rokonai? – érdeklődtem.

– Az apám dédapja, aki az én ükapám, első unokatestvére volt Ava dédanyjának.

– Ez elég távoli rokonság ahhoz, hogy tőle örököljem az ajkam vonalát.

– Erősek a génjeink. Isten a tudója, a makacsságod legalább öt generációra nyúlik vissza!

Meglehetősen biztos voltam benne, hogy a vonal túlsó végén lévő nőnek több mint ötgenerációnyi jutott belőle.

– És, mi van veled mostanában? Mit csinálsz azonkívül, hogy nem hívsz fel, hogy kipurcantam-e? – tudakolta nagyi. – Még mindig térdig gázolsz a modellekben ahelyett, hogy az unokáim édesanyját keresgélnéd? Te is tudod, hogy nem leszek fiatalabb. Jó lenne, ha inkább előbb látnál neki a dolognak, mint utóbb!

– Nagyon lefoglal a vállalat, nagyi.

– Baromság! Az élet citromot adott neked, ne kóstolgasd tovább, hanem készíts belőle limonádét! Aztán keress egy lányt, aki szereti a vodkát!

Elmosolyodtam, de úgy éreztem, ideje témát váltani. És ha már a citromnál tartunk…

– Figyelj, szeretnék kérdezni valamit Evie Vaughnról.

– Ó, Everly! Nem tudom megszokni, hogy Evie-nek szólítsam.

– Úgy tűnik, az Evie megszólítást használja.

– Sejtettem, hogy valójában miatta hívsz. Everly mesélte, hogy a múlt héten találkoztatok.

Francba!

– Mit mesélt?

– A szokásosat. Hogy épp olyan kedélyes vagy, amilyennek leírtalak, nagyon udvarias voltál, és szakmailag kifogástalanul viselkedtél.

Udvarias, mi? A nagyanyám nem szokott teketóriázni. Ha valóban tudná, hogy bántam Evie-vel, már a beszélgetés elején nekem rontott volna. Hálás voltam, hogy doktor Vaughn nem árulta el az igazat a találkozónkról.

– Csinos lány, ugye?

– Evie gyönyörű nő, igen.

– A cicije is szép – állapította meg a nagyanyám.

Erről a próbafülkében maradéktalanul meggyőződhettem, de egyetlen nő melléről sem fogok beszélgetést folytatni a saját nagyanyámmal.

– Én ezt nem tudhatom. Interjúztattam, nem felmértem.

– Jól van. Szeretlek, te vagy a kedvenc fiúunokám, de az én Evie-mnek más se hiányzik, mint egy munkamániás pasi, akinek gondot okoz a kötődés! Munkát adj neki, de ne ültesd fel a Merrick expresszre!

– Először is, az egyetlen fiúunokád vagyok, úgyhogy nagyon remélem, hogy a kedvenced vagyok! Másodszor pedig: nem okoz gondot a kötődés.

– Aha. Akkor a kis barátnőmé lesz az állás, vagy sem? Nehéz éve volt, ott volt neki a szakítás meg az az ostoba videó…

– Ostoba videó?

– Figyelsz te egyáltalán, amikor hozzád beszélek? Már meséltem róla! Nagyjából fél éve lehetett, egészen pontosan az epeműtétem után. Ezért nem tudtam elmenni az esküvőre.

Most, hogy mondta, derengeni kezdett, hogy valami esküvőre volt hivatalos, de epegörcse lett, így én utaztam el hozzá Atlantába a műtétje miatt.

– Emlékszem az esküvőre… Szóval szakítottak? Evie fújta le?

– Nem éppen. A nagy nap előtti éjszaka Everly megtudta, hogy a vőlegénye kettyintgeti a tanúját. Ahelyett, hogy lefújta volna az esküvőt, hozzáment feleségül, és a fogadáson levetített egy videót, ahol azok ketten épp lepedőakrobatikáznak, majd kiment a teremből. Az ostoba internet miatt a fél világ látta azt a videót. Everly a következő héten érvényteleníttette a házasságot.

Szentséges ég! Homályosan emlékeztem, hogy a nagyanyám mesélte a történetet, és az is eszembe jutott, hogy a híradóban láttam részleteket a felvételből, de valahogy eddig nem állt össze a kép.

– Nem raktam össze, hogy ő az a lány, aki állásinterjún volt nálunk.

– Igen, bár remélem, hogy nem hibáztatod emiatt. Nagy bátorság kellett ahhoz, hogy ezt végigcsinálja.

– Természetesen nem hibáztatom – feleltem.

Még vagy tíz percen keresztül beszélgettünk, és miután letettem a telefont, kinyitottam a laptopomat, és beírtam a Google-keresőbe, hogy Everly Vaughn esküvői katasztrófa.

Amikor tavaly a csapból is ez a videó folyt, nem különösebben foglalkoztam vele, de a legelső felvétel, amire rákattintottam, Evie-ről szólt. Az idióta felvételt rengetegen megtekintették. A kimerevített kép Evie-t ábrázolta, amint épp menyasszonyi ruhában a mikrofonba beszél. Elindítottam a lejátszást, és az egész felvételt tátott szájjal néztem végig. Nem akartam elhinni, hogy ez ugyanaz a nő, akit nem túl lelkesen meginterjúvoltam, és akivel a próbafülkében összefutottam. Amikor a felvétel véget ért, még egyszer elindítottam, de amikor a menyasszony megjelent, megállítottam és alaposan megnéztem magamnak.

Evie – doktor Everly Vaughn – csodálatosan festett méretre szabott, pánt nélküli fehér csipkeruhájában. Haja a negyvenes éveket idézte: lágy szőke csigákban keretezte szép kis arcát. A szexi könyvtárosnő-szemüveg, amit a megismerkedésünkkor viselt, nem volt rajta, így nagy, kék szeme még nagyobbnak látszott. A fenébe… ez a nő egy bombázó!

A képernyőt bámulva megkocogtattam a szinte üres poharamban a jégkockákat. Amikor először megnéztem a felvételt, a vőlegényre koncentráltam – próbáltam rájönni, sejt-e valamit abból, ami vár rá. Semmit nem sejtett, és így sokkal élvezetesebb volt végignézni, mit kapott. Most azonban a menyasszonyra összpontosítottam. És bármilyen gyönyörű is volt, felfedeztem a szemében a fájdalmat. Eszembe jutott, hogy ma is ilyen volt, amikor megmondtam neki az igazat arról, hogy miért hívtuk be a második interjúra… de a megbántottsága ezerszeres volt.

Elindítottam a lejátszást, és néztem, ahogy Evie megfogta a mikrofont, és mindenkitől figyelmet kért. Ahogy ráközelített a kamera, látszott, hogy remeg a keze. Néhány hónapja, amikor a sztori megjelent a hírekben, őrült menyasszonynak tituláltam az arát, de most máshogy tekintettem rá. Kiittam a poharamból a maradék borostyánszínű folyadékot, és úgy éreztem, mélységesen tisztelem azért, hogy kiállt magáért. Jól mondta a nagyanyám: nagy bátorság kellett, hogy mindezt véghez vigye. Az egész vendégsereg elé tárta az érzelmeit, és számonkért két olyan embert, akiket szívből szeretett. Amikor a felvétel ahhoz a részhez ért, hogy a vőlegény és a menyasszony tanúja szexelni kezdett, becsuktam a laptopomat, és kibámultam az ablakon át Manhattanre.

Evie Vaughn. Ez a nő hozzáment egy férfihoz csak azért, hogy a fogadáson felrobbantsa az esküvőt. Úgy tűnt, a saját stressz-szintjét nem képes túl sikeresen kezelni, nem beszélve arról, hogy igazi kemény diónak tűnt: merész volt, okos, az a típusú nő, aki ha okát látja, keményen számonkér – akár a saját esküvőjén is, vagy egy állásinterjún a leendő főnökét. Pokolian szexi volt, főleg akkor, amikor rettenthetetlennek bizonyult. Igen, doktor Vaughn pontosan olyan munkaerő volt, amilyenre nem volt szükségem, még egy olyan pozícióban sem, amit nem én akartam. A cégnél már volt elég erős akaratú személyiség.

Az utóbbi néhány napban mégsem tudtam kiverni a fejemből.

Ami ostobaság.

Egyszerűen ostobaság.

Tudtam, mit kell tennem, hogy csírájában fojtsam el a dolgot. Kikerestem a HR utolsó körös interjúk után küldött e-mailjét, és mielőtt válaszoltam, még egyszer, utoljára elolvastam.

Tisztelt Mr. Crawford!

Találkoztam a két jelölttel, akiket az utolsó körre kiválasztott. Mindkét interjú jól sikerült. Mindketten ismertettek különféle stresszkezelő technikákat, melyeket alkalmazhatnak majd, és komoly felkészültségről tettek tanúbizonyságot. Azonban dr. Wexler tapasztaltabb a személyes szorongás- és stresszkezelés területén, mint dr. Vaughn, ezért azt javaslom, hogy dr. Wexlernek ajánljuk fel a pozíciót.

Kérem, jelezze, hogy óhajt-e tovább tárgyalni a dologról, vagy indítsuk újra a keresést további lehetséges jelöltek irányába.

Őszinte híve,

Joan Davis

Még húsz percig ültem, és révetegen bámultam a képernyőt. Végtelen hosszú volt az érvek listája, hogy miért ne alkalmazzam Evie Vaughnt. Még a HR is mást javasolt, de…

Olyan ember vagyok, aki általában az ösztöneire hallgat, nem a logikára. Ez szinte mindig kifizetődő volt. És valamilyen oknál fogva azt éreztem, hiba lenne visszautasítani Evie Vaughnt – és nem csak azért, mert a nagyanyám nem örülne. Bár azt se mondhatom, hogy csupán szakmai indokaim voltak arra nézve, hogy miért a kevésbé képzett jelölt felé hajlok. Volt valami ebben a nőben, ami nem hagyott nyugodni – éppen ezért volt szükségem a HR-igazgatóm tanácsára. Azonban ahelyett, hogy válaszoltam volna a HR-nek, visszakattintottam a YouTube-ra, és megint megnéztem a felvételt. Kétszer is.

Végül megráztam a fejem. Ez ostobaság! Mi a csodáért agyalok ennyit azon, hogy kit veszünk fel egy olyan pozícióra, ami szerintem teljesen felesleges a cégnél?

Megnyomtam a válaszadás gombját, és gépelni kezdtem.

Joan!

Kérem, küldje el az állásajánlatot doktor…